J. D. Barker

PÁTÁ OBĚŤ

2019

Pro otce

1

Porter

Den první – 20:23

Tma.

Byla neproniknutelná, hustá, vířila kolem něj a požírala veškeré světlo, až nezbylo nic než nicota, temná a neproniknutelná jako inkoust. Jeho myšlenky se dusily v mlze. Slova se sice snažila nacházet jedno druhé a spojovat se do smysluplných vět, ale když už se zdálo, že se potkají, byla znovu pohlcena a nahradil je rostoucí pocit hrůzy a tíhy. Jako by se jeho tělo potápělo do temných hlubin dávno zapomenutého jezera.

Zápach vlhkosti.

Plíseň.

Dusno.

Sam Porter chtěl otevřít oči.

Musel otevřít oči.

Ty mu ale vzdorovaly a držely pevně.

Bolela ho hlava a bušilo mu ve spáncích.

Cítil tepavou bolest za pravým uchem – a taky ve spánku.

„Snaž se nehýbat, Same. Nechci, aby se ti udělalo špatně.“

Ten hlas zněl tlumeně, jako by přicházel z dálky. A taky povědomě.

Porter ležel.

Pod konečky prstů cítil chladnou ocel.

Pak si vzpomněl na injekci. Jehlu dole na krku, rychlé bodnutí a potom chladnou tekutinu proudící mu pod kůži a do svalu a…

Porter se přinutil otevřít oči, třebaže mu těžká víčka znovu vzdorovala. Oči pod nimi měl suché, až pálily.

Zkusil si je promnout. Pravou ruku mu však zastavil řetízek, který mu škubl zápěstím.

Zatajil dech a s námahou se posadil. Zatočila se mu hlava, jak se krev prudce přelila jinam. Málem se znovu svalil na záda.

„Hele, pomalu, Same. Ten etorfin odbouráš rychle, ale chvilku vydrž.“

Rozsvítilo se světlo, oslepující halogen namířený přímo do jeho obličeje. Porter přimhouřil oči, ale zároveň nehodlal odvrátit zrak, a pohled stále upíral na muže vedle světla, i když ho viděl jen v podobě rozmazaného stínu.

„Bishope?“ Porter skoro nepoznával vlastní hlas, tak suše a drsně zněl.

„Jak se máš, Same?“ Stín se přesunul o krok doprava, převrátil prázdný desetilitrový kbelík a sedl si na něj.

„Nesviť mi tím světlem do ksichtu, sakra.“

Porter trhl řetízkem, který měl ve skutečnosti připevněný k želízkům na zápěstí. Jejich druhý konec zařinčel o trubku, vodovodní nebo možná plynovou. „Co to do prdele je?“

Anson Bishop se natáhl ke světlu a posunul ho trochu doleva. Byla to normální zářivka na stojánku. Světlo dopadlo na stěnu z tvárnic. V zadním rohu stál radiátor a vedle něj stará pračka se sušičkou.

„Lepší?“

Porter znovu zatahal za řetízek.

Bishop se pousmál a pokrčil rameny.

Když ho Porter viděl naposledy, měl nakrátko střižené, tmavě hnědé vlasy. Teď je měl delší, nepoddajné, a hlavně světlejší. Tvář mu zdobilo tří, možná čtyřdenní strniště. Stejně tak byl ten tam jeho napůl formální oděv, který nahradily džíny a tmavě šedá mikina s kapucí.

„Moc na sebe nedbáš,“ poznamenal Porter.

„Časy jsou zlé.“

Oči si však vyměnit nedokázal. Stále v nich měl stejný chlad.

Jeho oči se nezměnily.

Bishop vytáhl ze zadní kapsy lžičku a bezděčně jí otáčel v prstech. Světlo se odrazilo od zoubkovaného ostří na jedné straně – byla to lžička na citrusy.

Porter si kusu příboru nevšímal. Místo toho sklopil hlavu a zaklepal ukazováčkem na kovovou desku pod sebou. „To je stejné nemocniční lůžko, k jakému jsi připoutal Emory?“

„Víceméně ano.“

„Tos nemohl sehnat normální kavalec?“

„Kavalce toho moc nevydrží.“

Zpod lůžka se po zemi rozlévala tmavě rudá skvrna. Temná kaňka na špinavé betonové podlaze. Porter se na ni neptal. Když sáhl na spodní stranu kovového lůžka, měl ulepené prsty. Ani na to se neptal. Na stěně po levé straně viselo několik polic plných různých malířských potřeb – plechovek, štětců, zakrývacích plachet. Strop tvořily dvoumetrové dřevěné desky, mezi kterými byly půlmetrové mezery. V těch se táhly elektrické kabely, vodovodní trubky a zbytek prostoru zabírala vzduchotechnika. „Tohle je sklep obytného domu. Ne moc velkého, ale staršího. Ta trubka, kterou máš nad hlavou, je izolovaná azbestem, takže na tvém místě bych do ní nekousal. Hádám, že je to tady opuštěné, protože to tvoje světlo je zapojené do prodlužovačky, která vede nahoru… možná k nějaké baterii? Určitě ne ke generátoru, protože ten by tady byl slyšet. Tady dole elektřina nefunguje, jinak bys použil některou ze zásuvek kolem. A je tu kosa jak z nosa. Jde mi pára od pusy, takže topení taky nefunguje. Další známka toho, že dům je opuštěný. Jinak by majitel neriskoval, že mu mrazem prasknou vodovodní trubky.“

Na Bishopa to udělalo takový dojem, až mu to na rtech vyloudilo úsměv.

Porter pokračoval: „Ten dům bude poměrně úzký, takže se možná jedná o řadovku. Když uvážím, že bys asi nevolil oblíbenou čtvrť, kde už mají obyvatelé třeba Starbucks nebo internet a hlásí na policii jakékoli podezřelé individuum, je dost možné, že jsi vybral West Side. Možná Wood Street nebo podobné místo. Na Wood je třeba hodně opuštěných domů.“

Porter volnou rukou sáhl do pouzdra pod teplé sako, kde nosil pistoli, ale bylo prázdné. Stejně tak zmizel i mobil.

„Policajt se v tobě nezapře.“

Wood Street se nacházela dobrých patnáct minut autem od jeho bytu na Wabash, a to nesměla být zácpa. Když Porter ucítil bodnutí do krku, byl zhruba blok od domu. Všechno tohle byla samozřejmě jen domněnka, ale Porter chtěl, aby Bishop mluvil dál. Čím víc mluvil, tím méně se soustředil na lžíci v ruce.

Palčivá bolest, kterou Porter cítil v hlavě, se teď koncentrovala do místa za pravým okem.

„Nechceš mě třeba začít přesvědčovat, abych se šel dobrovolně přihlásit? Nechceš mi vysvětlit, jak bych mohl uniknout trestu smrti, kdybych začal spolupracovat?“

„Ne.“

Tentokrát se Bishop naplno usmál. „Hele, chceš něco vidět?“

Porter by normálně řekl, že ne, ale bylo mu jasné, že na jeho odpovědi nezáleží. Tenhle chlap měl v hlavě plán, konkrétní cíl. Unést detektiva chicagské metropolitní policie přímo na ulici představovalo takové riziko, že by ho nikdo nepodstoupil, kdyby neměl dobrý důvod.

Porter cítil, že má v pravé přední kapse klíče. Bishop mu vzal pistoli a telefon, ale klíče tam nechal. Na kroužku měl mimo jiné klíčky k želízkům, které pasovaly k většině kusů. Důvod mu vysvětlili už jako zelenáči. Osoba, která zatčeného poutala, velmi často nebyla tou, která mu následně pouta sundávala. Zatčeného často během celého evidenčního procesu dvakrát nebo třikrát převezli. Z toho důvodu platilo pravidlo, že se zatčenému musí odebrat klíče, a to všechny. Kterýkoli trochu zkušenější kriminálník měl u sebe klíčky k želízkům pro případ, že by ho nějaký začátečník zapomněl prohledat. Porter by však musel vytáhnout klíček z pravé kapsy, nějak ho dostat do levé ruky, odemknout želízka a pak zneškodnit Bishopa dřív, než překoná vzdálenost půldruhého metru, která je v tuto chvíli dělila.

Nezdálo se, že by měl Bishop jinou zbraň než lžíci.

„Koukej sem, Same,“ řekl Bishop.

Porter se k němu otočil.

Bishop se postavil a přešel na druhou stranu sklepa ke stolku vedle pračky. Pak se vrátil na židli a v rukou nesl dřevěnou krabičku, na které ležel Porterův glock. Bishop položil pistoli vedle sebe na zem, přejel palcem po zámku na krabičce a otevřel víko.

Na Portera zíralo šest očí uložených na rudém sametu.

Bishopovy oběti.

Porter se podíval na pistoli.

„Sem se dívej,“ zopakoval Bishop a tiše se zasmál.

Tohle bylo špatně. Bishop se vždy držel stejného vzorce. Nejprve vzal oběti ucho, pak oči a nakonec jazyk. Všechno spolu se vzkazem postupně posílal rodině oběti v bílé krabičce převázané černým provázkem. Vždycky. Od tohoto postupu se nikdy neodchýlil. Nenechával si trofeje. Věřil, že trestá rodiny za zlo, které napáchaly. Že koná jakousi zvrácenou spravedlnost. Oči si nenechával. Nikdy si nenechával…

„Raději začneme.“ Bishop láskyplně pohladil víko krabičky, pak ji položil na zem vedle pistole a zvedl lžíci na světlo.

Porter se svalil z lůžka a zařval, když se mu kovové pouto zarylo do zápěstí. Trubka vydržela. Zkusil nevnímat bolest a nemotorně sáhl levou rukou do pravé kapsy pro klíč. Zároveň odkopl lůžko proti Bishopovi. Jeho prsty nahmataly klíče v okamžiku, kdy se Bishop vyhnul lůžku a prudkým kopnutím zasáhl Portera do levé holeně. Porter se na noze neudržel a tvrdě dopadl na zem. Pouto na pravém zápěstí se znovu napnulo, a tentokrát mu síla škubnutí vykloubila rameno.

Než stačil zareagovat, ucítil další bodnutí jehly, tentokrát ve stehně. Zkusil se podívat dolů, ale Bishop ho chytil za vlasy a škubl dozadu.

Porter začínal ztrácet vědomí. Snažil se tomu vzepřít. Bojoval ze všech sil. Bojoval tak dlouho, že viděl, jak se mu lžička blíží k levému oku, cítil, jak se mu zubaté ostří zakouslo do tarzální ploténky pod oční bulvou, jak má celou lžičku v očním důlku, jak…

„Byla aspoň hezká?“

Porter sebou škubl, až se mu do těla zařezal bezpečnostní pás. Zhluboka se nadechl, otočil hlavu doleva a spatřil Nashe za volantem. „Cože? Kdo?“

Nash se ušklíbl. „Ta holka, o které se ti teď zdálo. Úplně jsi sténal blahem.“

Šest očí.

Porter byl stále dezorientovaný, ale už si aspoň uvědomil, že sedí na sedadle spolujezdce v Nashově chevroletu. Byla to stará nova z roku 1972, kterou si koupil před dvěma měsíci, když mu na dvě stě devadesátce ve tři ráno umřela milovaná fiesta a on musel volat na stanici, aby mu poslali služební auto, protože Portera nemohl sehnat.

Porter se podíval z okýnka. To bylo pokryté tenkým filmem námrazy a prachu z cesty. „Kde jsme?“

„Jsme na Hayesově, skoro v parku,“ odpověděl Nash a vyhodil blinkr. „Nechceš tentokrát zůstat v autě?“

Porter zavrtěl hlavou. „Jsem v pohodě.“

Nash zahnul doleva do Jacksonova parku a jel po nedávno nově vyasfaltované příjezdové silnici. Od černých stromů kolem se odrážela červená a modrá světla. „Už jsou to čtyři měsíce, Same. Jestli pořád špatně spíš, měl by sis s někým promluvit. Nemyslím se mnou nebo s Clair… prostě s někým.“

„Jsem v pohodě,“ opakoval Porter.

Minuli zazimované baseballové hřiště po pravé straně a pokračovali hlouběji mezi holé stromy. Před sebou viděli další světla, nejméně půl tuctu aut, možná víc. Čtyři hlídkové vozy s uniformovanými policisty, sanitku a hasičskou dodávku. Břeh laguny osvětlovaly velké halogeny a místo činu označené žlutou páskou bylo poseté plynovými teplomety.

Nash zastavil za dodávkou, zařadil na automatu P a vypnul motor. Ten dvakrát zaprskal a na okamžik to znělo, jako by chtěl zatúrovat a začít střílet do výfuku, teprve pak ztichl.

Když Porter vystoupil z auta na ledový vzduch, všiml si, že na ně zírá několik policistů.

„Mohli jsme jet mým autem,“ řekl Nashovi, zatímco mu pod nohama křupal čerstvě napadaný sníh.

Porter vlastnil Dodge Charger z roku 2011.

Většina jejich kolegů prohlašovala, že tohle auto je projevem Porterovy krize středního věku, protože původně jezdil Toyotou Camry, kterou vyměnil na své padesáté narozeniny. Chargera mu ale koupila manželka jako překvapení, poté co jejich toyotu někdo zlikvidoval v jedné čtvrti v South Side, kde zrovna nemají policajty moc v lásce. Porter přiznal, že za volantem o pár let omládl, ale jinak mu usednutí za volant nejčastěji jednoduše vyloudilo úsměv na rtech.

Heather mu zapekla klíčky do dortu a on si o ně málem zlomil zub, když je našel.

Odvedla ho se zavázanýma očima po schodech dolů před dům a pak mu hlasem, který v soutěži Amerika má talent neměl šanci uspět, zazpívala „Happy Birthday“.

Porter si na ni vzpomněl pokaždé, když nastoupil, ale měl pocit, že v poslední době mu ji připomíná méně a méně věcí. Její tvář měl v hlavě rozmazanou čím dál víc.

„To tvé auto za to vlastně trochu může. Vždycky jezdíme tvým, a Connie si smutně hnije u mě před domem. Když ji nastartuju, hned si vzpomenu, že ji chci zrenovovat. A až si na to vzpomenu příště, možná s ní nakonec opravdu zajedu do garáže a pustím se do toho.“

„Connie?“

„Každé auto by mělo mít jméno.“

„Ne, nemělo. Auta nemají mít jména a ty nemáš páru, jak ji… to auto zrenovovat. Osobně si myslím, že jsi tu kraksnu dotáhl domů, a teprve když jsi vzal do ruky klíč, uvědomil sis, že to nebude záležitost třiačtyřiceti minut jako v tom televizním pořadu Opravna vraků,“ řekl Porter.

„V tom pořadu normálně lžou. Měli by lidem říct, jak dlouho to ve skutečnosti trvá.“

„Mohlo by to být horší. Taky ses mohl zamilovat do Jak se staví sen a nabýt dojmu, že si za chvilku přestavíš celý barák.“

„To je pravda. Ale tam ten barák nejdřív za dvaadvacet minut srovnají se zemí, aby se jim investice několikanásobně vrátila. Kdybych to takhle udělal s jedním nebo dvěma domy, měl bych prachy, abych si nechal zrenovovat auto. Hele, tamhle je Clair…“

Podlezli pod žlutou páskou ohraničující místo činu a pokračovali ke břehu laguny. Clair stála vedle teplometu s mobilem u ucha. Když je uviděla, kývla hlavou ke břehu, zakryla rukou mikrofon telefonu a řekla: „Myslíme si, že je to Ella Reynoldsová.“ Pak se vrátila k hovoru.

Porterovi se sevřel žaludek.

Ella Reynoldsová byla patnáctiletá dívka, která se ztratila před třemi týdny. Naposledy ji viděli po škole nedaleko Logan Square, když vystupovala z autobusu asi dva bloky od domu. Rodiče její zmizení nahlásili okamžitě a ani ne o hodinu později už běžela zpráva na informačním a komunikačním systému hlášení únosu dítěte známém pod zkratkou AMBER. Nebylo to k ničemu. Policie nedostala jediný tip, který by k něčemu vedl.

Nash vykročil k vodní ploše a Porter hned za ním.

Laguna byla zamrzlá.

Na ledu u břehu stály čtyři oranžové kužely rozmístěné do obdélníku, mezi kterými byla natažená žlutá páska. Uvnitř obrazce někdo z ledu odmetl sníh.

Porter váhavě šlápl na led a poslouchal, jestli se zpod podrážky neozve výmluvné praskání. Bez ohledu na to, kolik nohou tu před ním přešlo, cítil nervozitu, protože teď tady kráčel on.

Když se Porter posunul a podíval se dolů, spatřil dívku. Led byl čirý jako sklo.

Dívala se prázdnýma očima přímo nahoru.

Pokožku měla strašně bledou s lehkým modrým nádechem, který nebyl jen kolem očí. Tam se kůže zbarvila do tmavě fialové. Rty měla pootevřené, jako by chtěla něco říct. Slova z nich ale už nikdy nevyjdou.

Porter si klekl, aby se podíval lépe.

Na sobě měla červený kabát, černé džíny, bílou pletenou čepici a k ní spárované rukavice. Na nohou pak cosi, co vypadalo jako růžové tenisky. Ruce jí plavaly volně podél těla, ale nohy měla skrčené pod sebou a postupně se ztrácely v temné hlubině. Těla se ve vodě obvykle nafoukla, ale takový chlad dokázal naopak tělo výborně uchovat. Porter by dal přednost nafouklé variantě. Když mrtvoly tolik nepřipomínaly lidi, bylo snazší vypořádat se s pohledem na ně a vyhodnotit situaci. Nebylo v tom tolik emocí.

Tato dívka vypadala jako čísi dítě, bezbranné a ponechané osudu pod skleněnou přikrývkou.

Nash se postavil za něj a pohledem přelétl stromy na druhé straně vodní plochy. „V roce osmnáct set devadesát tři se tady konala světová výstava. Na druhé straně laguny vybudovali japonskou zahradu. To je celá ta zalesněná plocha. Když jsem byl ještě děcko, otec tam se mnou chodil. Tvrdil, že během druhé světové to šlo do kopru. Myslím, že jsem někde četl, že se našly finance, a na jaře by se mělo začít s renovací. Vidíš ty označené stromy? Přijdou pokácet.“

Porter se podíval stejným směrem jako jeho parťák. Laguna se dělila na dvě části, západní a východní, mezi kterými se nacházel ostrůvek. Spousta stromů na zalesněném ostrůvku byla ovázána růžovou stuhou. Na protějším břehu stálo několik laviček pokrytých tenkou vrstvou sněhu. „Kdy myslíš, že to tady zamrzá?“

Nash se nad tím na chvíli zamyslel. „Tak na konci prosince, možná začátkem ledna. Proč?“

„Jestli je tohle Ella Reynoldsová, jak se dostala pod led? Zmizela před třemi týdny. To už musela být laguna celá zamrzlá.“

Nash otevřel na displeji telefonu poslední fotku Elly Reynoldsové a ukázal ji Porterovi. „Je jí podobná, ale třeba je to jenom shoda náhod. Třeba je to jiná holka, která se propadla do ledu, když ještě nebyl úplně zmrzlý.“

„Ale vypadá jako ona.“

Clair se postavila vedle nich. Dýchla si do dlaní a třela si je o sebe. „To byla Sophie Rodriguezová z oddělení pohřešovaných dětí. Poslala jsem jí fotku a přísahá, že je to Ella Reynoldsová, akorát oblečení nesedí. Tvrdila, že když Ella zmizela, měla na sobě černou bundu. Podle svědků seděla v autobuse v černé bundě, ne v červené. Sophie volala Ellině matce a ta říkala, že její dcera žádnou červenou bundu ani bílé rukavice nebo čepici nemá.“

„Takže buď je to úplně jiná holka, nebo ji někdo převlékl,“ konstatoval Porter. „Jsme dobrých dvacet kilometrů od místa, kde Ella zmizela.“

Clair se kousla do spodního rtu. „Budou ji muset identifikovat.“

„Kdo ji našel?“

Clair ukázala na služební vůz na okraji místa činu. „Malý kluk s tátou. Mladému je dvanáct.“ Podívala se do poznámek v telefonu. „Scott Watts. Přišli se s tátou podívat, jestli se dá na lagunách bruslit. Otec se jmenuje Brian. Vypověděl, že jeho syn odhrnul sníh a uviděl část její paže. Tak mu řekl, aby uhnul, a odhrnul větší kus. Stačilo to, aby zjistil, že je pod ledem člověk. Pak zavolal 911. To bylo asi před hodinou. Telefonoval v sedm dvacet devět. Posadila jsem je do auta, kdybyste s nimi ještě chtěli mluvit.“

Porter přejel ukazováčkem po ledu a pak se podíval podél břehu. „Kdo z vás to tady odhrnul?“ zeptal se.

Ruku zvedla mladší z obou kriminalistů, asi třicetiletá žena s krátkými blond vlasy, brýlemi a v teplém růžovém kabátě. „Já, pane.“

Její partner zašoupal nohama. Vypadal tak o pět let starší než ona. „Byl jsem u toho. Proč?“

„Nashi? Podáš mi to?“ Porter ukázal na smeták s dlouhými bílými štětinami, který ležel na hromadě zařízení pracovníků forenzního týmu.

Pak pokynul oběma policistům, aby přešli k němu. „Nebojte se, většinou nekoušu.“

Porter se v listopadu vrátil z nucené dovolené, kterou si vzal, když mu během loupeže v místní večerce zabili manželku. Tehdy chtěl pracovat dál, hlavně aby ho práce rozptýlila a on nemusel myslet na to, co se stalo.

Nejhorší byly dny hned po její smrti, když se zamkl v jejich společném bytě. Všechno mu ji tam připomínalo.

Její tvář se na něj dívala z fotek snad na každé polici. Ve vzduchu se vznášela její vůně. První týden nemohl usnout, pokud nerozložil na postel její oblečení. Seděl doma a myslel jen na to, co by udělal chlapovi, který ji zabil. A tyhle myšlenky v hlavě mít nechtěl.

Nakonec ho z bytu dostal Opičí vrah.

A byl to rovněž takzvaný vrah čtyř opic – zkráceně V4O, kdo vykonal pomstu na muži, jenž Porterovi zavraždil ženu. Opičí vrah byl důvod, proč se lidé v jeho přítomnosti chovali divně, právě jako tihle dva z forenzního. Nebáli se ho, spíš jako by cítili posvátnou úctu.

Byl přece policajt, který pustil Opičího vraha přestrojeného za forenzního technika do samého středu vyšetřování. On to byl, koho V4O u něj doma pobodal. To on nakonec toho sériového vraha chytil, jen aby ho zase pustil.

Stalo se to před čtyřmi měsíci a lidé se o tom stále bavili, jen ne s ním.

Oba policisté přešli blíž.

Žena si dřepla vedle něj.

Porter smetákem odmetl sníh směrem ke břehu na vnějším okraji ohraničené plochy. Když kruh z čirého ledu rozšířil o půl metru, odložil smeták a přejel dlaní po očištěné ploše. Začal uprostřed a pomalu se přesouval ke kraji. Zastavil se asi patnáct centimetrů od hranice sněhu. „Tady. Sáhněte si.“

Mladší vyšetřovatelka si sundala rukavici a váhavě poslechla. Pomalu přejela prsty po ledu.

Zastavila se asi tři centimetry od jeho dlaně.

„Cítíte to?“

Přikývla. „Malou rýhu. Není moc hluboká, ale je tam.“

„Jeďte po ní. Označte ji tímhle.“ Podal jí centrofix.

O minutu později už byl kolem těla nakreslený úhledný čtverec a další dva malé, o straně zhruba deset centimetrů, vystupující po stranách.

„Tak tohle asi všechno vysvětluje,“ řekl Porter.

Nash se zamračil. „Co to jako je?“

Porter se postavil a pomohl ženě na nohy. „Jak se jmenujete?“

„Lindsey Rolfesová z CSI, pane.“

„Rolfesová z CSI, mohla byste mi vysvětlit, co to znamená?“

Na chvíli se zamyslela, očima jednou přelétla od Portera k ledu a zpátky, a pak zjevně pochopila. „Laguna byla zamrzlá, někdo vyřezal v ledu díru, zřejmě motorovou pilou, a pak tu dívku hodil do vody. Kdyby spadla, prasklina v ledu by byla zubatá, ne takhle čtvercová. Akorát to nedává smysl…“

„Co?“

Zamračila se, zalovila v hromadě nářadí, vytáhla aku vrtačku, nasadila třícentimetrový vrták a vyvrtala dvě díry – jednu vně nakresleného čtverce, druhou kousek od těla. Pak pravítkem změřila tloušťku ledu od hladiny. „Já to nechápu – je pod úrovní ledu.

„Nechytám se,“ prohlásila Clair.

„Doplnil vodu,“ odpověděl Porter.

Rolfesová přikývla. „Jo, ale proč? Mohl vyřezat díru, hodit tělo pod existující led a nechat díru zase přirozeně zamrznout. Takhle by to bylo mnohem rychlejší a snadnější. Zmizela by, a možná navždy.“

Clair si povzdechla. „Mohli byste to vysvětlit i nám, kteří jsme neabsolvovali kurz vrtání děr v ledu?“

Porter ukázal na pravítko a Rolfesová mu ho podala. „Tady je led nejméně dvanáct centimetrů silný. Tady je úroveň hladiny.“ Ukázal na značku na pravítku. „Když v tomhle ledu vyřežeš čtverec a vytáhneš ho ven, budeš mít dvanáct centimetrů vysoký schod. Dejme tomu, že pak do vody spustíš mrtvou dívku, ona se potopí a ty chceš díru zamaskovat. Existuje jen jedna možnost, jak to udělat. Musela bys počkat, až voda kolem ní zmrzne, stačí tenká vrstva. Pak po horní okraj původního ledu doliješ vodu, abys díru zarovnala.“

„Ta by ale mrzla nejméně dvě hodiny,“ dodala Rolfesová. „No, v mrazech, které teď máme, možná trochu míň.“

Porter přikyvoval. „Prostě tam přilíval vodu, dokud nebyl nový led stejně silný jako původní. Náš pachatel je trpělivý. Tohle mu muselo zabrat spoustu času.“ Pak se obrátil ke staršímu z dvojice forenzních techniků. „Ten led budeme potřebovat. Všechno, co je nad ní a taky aspoň pár centimetrů z toho kolem namalovaného čtverce. Máme docela slušnou šanci, že se do mrznoucí vody dostala nějaká stopa. Pachatel se nad ní musel dost dlouho sklánět.“

Technik vypadal, že chce něco namítnout, ale pak neochotně přikývl. Věděl, že má Porter pravdu.

Porter obrátil pohled zpět k přerostlé změti stromů za vodou. „Já jenom nechápu, proč ji ten člověk hodil zrovna sem, a ne tamhle. Táhnout se s mrtvolou přes otevřené prostranství, pachtit se s řezáním ledu, pak dolívat vodu a čekat, až zmrzne… to je všechno strašně riskantní. Pachatel ji klidně mohl přenést přes most a nechat ji kdekoli mezi stromy. Našli by ji až na jaře při kácení. Místo toho strávil několik hodin tím, aby ji vystavil na frekventovaném místě. Riskoval, že ho někdo chytí. Proč? Aby vytvořil iluzi, že je tady mnohem déle, než ve skutečnosti byla? Muselo mu být jasné, že na to přijdeme.“

„Mrtvoly na hladině neplavou,“ namítl Nash. „Aspoň prvních pár dní ne. A tahle je dokonale zachovalá. Nechápu, jak je možné, že plave.“

Porter přejel prstem po hraně čtverce a zastavil se u jednoho z menších čtverců na straně. Pak přiblížil tvář k ledu a podíval se na dívku z jiného úhlu. „Tak to mě teda...“

„Co?“ Rolfesová se k němu sklonila.

Porter přejel rukou po ledu v místě, kde měla mrtvá dívka ramena. Když našel, co hledal, položil na to Rolfesové ruku. Podívala se na něj, a když prsty mírně zabořila do ledu, vytřeštila oči. Sáhla na stejné místo na druhé straně. „On přes tu díru něco dal, aby se nepotopila. Podle těch stop asi prkno. Pak jí omotal kolem těla pod rameny provázek nebo tenké lano a přivázal ho k tomu prknu, než zmrzla dolitá voda. Nakonec provázek uřezal. Tady je v ledu ještě cítit konec. Je uvázaný tak, aby ji udržel těsně pod ledem. Když se podíváte ze správného úhlu, provázek je vidět.“

„On chtěl, aby ji někdo našel?“ zeptala se Clair.

„Chtěl, aby to udělalo dojem, až ji někdo najde,“ odpověděl Porter. „Dal si hodně záležet, aby to vypadalo, že zmrzla pod ledem už před několika měsíci, i když je tady maximálně pár dní, spíš ani to ne. Musíme přijít na to proč.“

„Ten chlap si s náma hraje,“ konstatovala Rolfesová. „Udělal z místa činu hotový příběh.“

Pud sebezáchovy a strach jsou dva nejsilnější lidské instinkty. Porter si nebyl jistý, jestli chce poznat člověka, který ani jeden z nich nemá. „Odvezte ji odsud,“ řekl nakonec.

2

Porter

Den první – 23:24

„Mám jít s tebou nahoru?“

Seděli v zaparkovaném autě před Porterovým domem na Wabash Avenue. Nash lechtal nohou plyn, aby mu Connie nechcípla. S příchodem noci se výrazně ochladilo.

Porter zavrtěl hlavou. „Jeď domů a odpočiň si. Ráno se na to vrhneme.“

Technici z forenzního vyřezali motorovými pilami led kolem mrtvé dívky. Pak velký kus rozlámali na menší, které naložili do kbelíků a odvezli do laboratoře k analýze. Tělo dívky putovalo do márnice, kde ho bude třeba identifikovat. Když Porter s Nashem odjížděli, uniformovaní policisté stále prohledávali park, zatím však nic nenašli. Clair se nabídla, že zůstane a projde záznam z jediné bezpečnostní kamery umístěné u vstupu do parku. Ani nevěděla, co hledá, a Porter jí nedokázal dát jinou radu, než aby v období posledních tří týdnů hledala cokoli neobvyklého, hlavně po otevírací době. Park se zavíral po setmění a s výjimkou několika pouličních světel umístěných na nejfrekventovanějších místech v něm vládla tma. U laguny žádné osvětlení nebylo. Kdokoli, kdo by tam po setmění přišel, by musel být velmi nápadný.

„Jenom, jak jsme jeli k laguně…,“ začal Porter.

Nash ho zarazil. „Nemusíš mi nic vysvětlovat. To je dobrý.“

Porter mávl rukou. „Poslední dobou jsem se moc nevyspal. Vlastně od chvíle, co umřela Heather. Vždycky když vejdu do našeho bytu, připadám si tam strašně sám. Čekám, že vyjde z pokoje, nebo že přijde zvenku s plnýma taškama s nákupem, ale to už se nestane. Nechci se pořád otáčet na její půlku postele a pokaždé zjistit, že je prázdná. Nechci se v koupelně dívat na její kartáček, ale zároveň se nedokážu přinutit, abych ho vyhodil. A stejné je to s jejím oblečením. Asi před týdnem jsem už skoro všechno naskládal do krabic a odvezl na charitu. Po první halence jsem toho musel nechat. Jak jsem se tím oblečením prohraboval, všude byla najednou její vůně, skoro jako by se na chvilku vrátila. Vím, že to musím překonat, ale nevím, jestli to zvládnu. Hlavně ne teď.“

Nash se natáhl a stiskl příteli rameno. „Zvládneš. Půjde to, dej tomu čas. Nikdo na tebe nespěchá. Hlavně nezapomeň, že máš nás. Kdybys cokoli potřeboval, stačí říct.“ Nash nervózně hladil volant. Našel odchlípnutý kousek umělé kůže a zatahal za něj. „Třeba by ti pomohlo přestěhovat se. Začít znovu někde jinde.“

Porter zavrtěl hlavou. „To nemůžu. Ten byt jsme si našli spolu. Je to můj domov.“

„A co třeba dovolená?“ navrhl Nash. „Máš jí spoustu.“

„Jo, možná.“ Porter zvedl hlavu k čelní stěně činžovního domu.

Nebude se stěhovat. V nejbližší době určitě ne.

Dveře chevroletu zavrzaly, když Porter vzal za kliku a vystoupil. „Ježkovy voči, to je kosa.“

„Je načase vytáhnout kamaše a whisky.“

Porter dvakrát zaklepal na střechu auta. „Jestli si s ním trochu pohraješ, mohlo by z toho být kouzelné auto.“

Nash se na něj usmál. „V sedm v zasedačce?“

„Jo, klidně v sedm.“

A pak šel.

Porter se ještě podíval za odjíždějícím Nashovým autem, teprve pak se vydal k malé vstupní hale domu. Musel se při tom opatrně vyhnout zmrzlým psím hovínkům na schodech. Prošel kolem poštovních schránek a vyrazil po schodech nahoru. Pokud si mohl vybrat, výtahem nejezdil. Když vešel do bytu, přivítala ho směsice pachů desítky různých jídel přinesených z restaurace. Nejhorší puch se linul z hromady krabic od pizzy na kuchyňském stole, které plnily vzduch odérem sýra a starého salámu.

Porter hodil kabát přes opěradlo židle, vešel do ložnice a rozsvítil.

Postel a dva noční stolky stály odsunuté v zadním rohu.

Na stěně nad místem, kde původně stály, visela stovka fotek, poznámek, výstřižků z novin a nalepovacích papírků. Některé byly vzájemně spojené provázkem. Když Porterovi došel provázek, spojoval je černým fixem.

Tohle bylo všechno, co zjistil o V4O neboli Ansonu Bishopovi neboli Paulu Watsonovi. Všichni byli jednou osobou. Měl tady detaily Bishopových zločinů, ale ze všeho nejvíc se zaměřil na to, kam se mohl Bishop podít po svém útěku.

V rohu ložnice ležel na zemi notebook, jehož obrazovka jasně svítila. Porter ho zvedl, aby si displej prohlédl. Používal službu Google upozornění (která byla překvapivě snadná i pro něj, jenž neměl ani základní počítačové znalosti). Měl ji nastavenou tak, že dostával upozornění do soukromé e-mailové schránky na každou zmínku, článek, cokoli o Bishopovi, Watsonovi nebo V4O, co se objevilo na internetu. Někdy mu trvalo hodiny všechno projít, ale i tak vždy e-maily roztřídil a zaznamenal místa, o kterých se texty zmiňovaly, do velké mapy světa připíchnuté na stěně uprostřed ostatních poznámek. Mezi těmi byly i místní mapy. Desítky map všech velkých měst.

Data nashromážděná za čtyři měsíce.

Mapy byly plné špendlíků. Červené znázorňovaly místa, kde V4O někdo zahlédl, modré místa, odkud pocházel autor článku, žluté adresy osob, které byly zavražděny způsobem typickým pro V4O, případně které podobným způsobem zmizely. Všude se rojili Opičákovi dvojníci. I když se spousta špendlíků nacházela kolem Chicaga, některé byly zapíchnuté v Brazílii nebo třeba v Moskvě.

Porter vzal žlutý špendlík a našel na mapě Chicaga lagunu v Jacksonově parku. „Ella Reynoldsová, nezvěstná od 22. ledna 2015, zřejmě nalezená 12. února 2015,“ zabručel si pro sebe. Neměl žádný důvod domnívat se, že za tím stojí Opičák, ale papírek s poznámkou nechá viset, dokud se to nevyloučí.

Víčka měl těžká únavou.

Ukrutně ho bolela hlava.

Sedl si na zem a začal se probírat dnešními notifikacemi z Googlu. Všemi sto devětapadesáti.

Když mu o dvě hodiny později zazvonil telefon, uvažoval, že ho nechá zvonit, ale pak si to rozmyslel. O půl druhé v noci lidé nevolají, pokud nemají důvod.

„Porter,“ řekl.

Proč měl vždycky v noci pocit, že jeho hlas zní mohutněji?

Nejprve bylo ticho, ale pak: „Detektive? Tady je Sophie Rodriguezová z oddělení pohřešovaných dětí. Clair Nortonová mi na vás dala číslo.“

„A co pro vás můžu udělat, paní Rodriguezová?“

Zase ticho. „Máme další ztracenou dívku. Asi byste sem měli s parťákem přijet.“

3

Porter

Den druhý – 2:21

Sem znamenalo kamennou budovu na ulici King Drive ve čtvrti Bronzeville.

Rodriguezová mu v telefonu neřekla žádné podrobnosti. Prozradila mu jen, že se případ vztahuje k mrtvé dívce nalezené předchozí den v parku a že by určitě měl přijet osobně.

Porter zaparkoval charger na ulici za Nashovým chevroletem a přebrodil se nahrnutou závějí sněhu u obrubníku k domu na rohu. Nemusel klepat. Uniformovaný policista u dveří ho poznal a uvedl dovnitř. Tam našel Nashe se ženou, kterou neznal, jak sedí v salónku nalevo od vchodu. Vedle Nashe stál muž, kterému mohlo táhnout na padesátku, s prošedivělými vlasy, v tvídovém sportovním saku a džínách. Na gauči seděla ještě jedna žena, bezpochyby jeho manželka, a v ruce křečovitě svírala papírový kapesník.

Když Porter vešel do salónku, první z žen vstala. „Detektiv Porter? Jsem Sophie Rodriguezová z oddělení pohřešovaných dětí. Děkuji, že jste přišel. Vím, že je hodně pozdě.“

Porter jí stiskl ruku a prohlížel si pokoj.

Většina podobných kamenných domů ve stylu novotudorovské gotiky byla postavena na přelomu dvacátého století. Tenhle konkrétní byl zrenovován s nebývalým citem pro detail, včetně původní výzdoby a vybavení. Také koberce vypadaly původní, ale musely to být jen kopie, pečlivě vyrobené reprodukce originálů. Všude kolem byl starožitný nábytek.

Muž, který mluvil s Nashem, podal Porterovi ruku. „Jsem doktor Randal Davies a tohle je moje žena Grace. Mockrát vám děkuji, že jste přijel i v tuto hodinu.“

Muž ukázal na židli vedle gauče.

Porter odmítl. „Radši postojím. Tohle je hodně dlouhá noc.“

„Tak kávu?“

„Ano, prosím. Bez mléka.“

Doktor Davies se omluvil a zmizel na chodbě.

Porter se podíval na Rodriguezovou, která se mezitím vrátila na gauč.

„Paní Daviesová nám volala krátce po půlnoci, protože se její dcera nevrátila domů,“ řekla Rodriguezová.

Paní Daviesová zvedla hlavu. Oči měla zarudlé a napuchlé. „Lili pracuje v galerii v centru. Ve čtvrtek tam vždy chodí přímo ze školy a domů jezdí Uberem. Zavírají v jedenáct a do půl dvanácté je vždycky doma. Když se náhodou z nějakého důvodu opozdí, napíše mi esemesku. Je to velice zodpovědná dívka. Tohle je její první práce. Ví, že o ni máme strach…“ Velmi lehce si otřela oči kapesníkem. „Když bylo tři čtvrtě na dvanáct a ona se mi neozvala, zavolala jsem jí, ale dostala jsem se přímo do hlasové schránky. Vůbec to nezazvonilo, hned byla schránka. Vím, že to znamená, že má vypnutý mobil, ale to ona nedělá. Nikdy si ho nevypíná. Ví, že o ni mám strach. Volala jsem její nejlepší kamarádce Gabby a pak…“

„Jak se jmenuje Gabby příjmením?“ zeptal se Porter.

„Deeganová. Gabrielle Deeganová. Kontakt na ni jsem dala vaší partnerce.“ Když to řekla, otočila se k Rodriguezové. Porter ji neopravil.

Paní Daviesová pokračovala: „Gabby říkala, že ji celý den neviděla. Nebyla ve škole a neodpovídala jí na textovky. Pochopte, Lili se takhle nechová. Je to jedničkářka. Naposled chyběla ve čtvrté třídě, a to tehdy měla neštovice. Pak už snad ani jediný den.“ Paní Daviesová se odmlčela a zkoumala Porterovu tvář. „Vy jste ten detektiv, který chytal… panebože, myslíte si, že naši dceru unesl Opičí vrah? Proto jste tady?“ vytřeštila oči, které se jí vzápětí zalily slzami.

„Tohle nebyl Opičí vrah,“ ujistil ji Porter, třebaže si sám nebyl úplně jistý. „V tuto chvíli nemáme důvod domnívat se, že vaši dceru někdo unesl.“

„Ale ona by jen tak nezmizela.“

Porter se pokusil změnit téma. „Kam chodí do školy?“

„Na Wilcox Academy.“

Doktor Davies se vrátil a podal Porterovi kouřící šálek kávy. Pak se postavil vedle své ženy, která stále seděla na gauči. „Je mi jasné, co si myslíte, ale už jsme tady vaší partnerce řekli, že Lili nemá přítele. Za školu by nikdy nešla. A už vůbec by si nedovolila nepřijít do práce. Tu galerii miluje. Něco se stalo. Má na telefonu aktivovanou funkci Najít můj iPhone, ale z našeho účtu nejde spustit. Volal jsem na Apple, ale říkali, že nefunguje, když je telefon vypnutý. Naše dcera by telefon nikdy nevypnula.“

Nash si odkašlal. „Paní Daviesová, mohla byste detektivu Porterovi říct, co měla Lili dneska na sobě, když ji naposledy viděli?“

Paní Daviesová přikývla. „Svůj oblíbený kabát, červenou parku od Perra, bílou čepici, s ní sladěné rukavice a tmavé džíny. Když je moc zima, převléká se Lili ráda do uniformy až v kampusu. Ráno se za mnou přišla do kuchyně rozloučit. V tom kabátu chodí moc ráda. Koupila si ho za první výplatu v Barneys. Byla na něj moc pyšná.“

Rodriguezová stiskla rty.

Porter nic neříkal.

4

Porter

Den druhý – 3:02

„Jak je to vůbec možné?“

„Mohli bychom jim ukázat fotku toho kabátu, aby potvrdili, že je to on,“ navrhl Nash.

Porter zavrtěl hlavou. „Nemůžeme jim ukázat fotku mrtvé holky.“

Všichni tři stáli před vilou Daviesových a jejich dech vytvářel v ledovém vzduchu obláčky páry.

„Není možné, aby někdo stihl unést Lili Daviesovou, obléct do jejích šatů Ellu Reynoldsovou a pohřbít ji v parku pod ledem. To prostě nešlo stihnout. Nebylo na to dost času.“ Porter zašoupal nohama. Odhadoval, že je deset pod nulou. „To znamená, že by musel být v parku za dne, když byl normálně otevřený. A to by ho někdo viděl.“

Nash se nad tím zamyslel. „V tomhle počasí do parku skoro nikdo nechodí. Riskoval snad jedině, když nesl tělo z auta k vodě. Pokud by někdo nebyl hodně blízko, nic jiného by ho k akci nevyprovokovalo. Náš pachatel by prostě vypadal jako chlápek u laguny, který možná rybaří dírou v ledu, nebo tak něco. Kdyby si vedle sebe postavil rybářský prut, klidně by tam mohl být celý den, aniž by mu kdokoli věnoval pozornost.“

„Když nebudeme řešit logistiku, jaký by to mělo smysl?“ zeptala se Rodriguezová.

Porter s Nashem si vyměnili pohledy. Oba věděli, že sérioví vrazi jen zřídka jednají tak, že to dává smysl. Nebo jejich jednání nedává smysl nikomu kromě nich samotných. A přestože zatím mají jen jednu oběť, tak jestli se prokáže souvislost s touto pohřešovanou dívkou, dá se opravdu mluvit o sériovém vrahovi.

„Znala se Ella Reynoldsová s Lili Daviesovou?“ zeptal se Porter Rodriguezové.

Zavrtěla hlavou. „Její rodiče slyšeli to jméno jenom v televizi.“

„Měli bychom najít Liliinu kamarádku Gabby,“ navrhl Porter. „V kolik hodin odcházela do školy?“

Rodriguezová se podívala do poznámek. „Ve čtvrt na osm.“

Nash zavřel oči a v duchu počítal. „To dělá jen dvanáct hodin od chvíle, kdy Lili zmizela, do okamžiku, kdy našli v jezeře zmrzlou Ellu.“

„Hele, ty umíš i počítat,“ ušklíbl se Porter.

„Jestli to udělal jeden chlap, tak je rychlý. Efektivní,“ konstatoval Nash.

Porter se otočil k Rodriguezové. „Vy jste Sophie, že?“

Přikývla.

„Vraťte se dovnitř a prohledejte pokoj té dívky. Hledejte cokoli nezvyklého. Vezměte její počítač, zkuste v něm najít e-maily a uložené dokumenty. Hledejte deník, fotky… Pokud cokoli najdete, zavolejte mi. Zjistěte taky, kudy chodila do školy. Jestli vůbec chodila pěšky, nebo jestli ji někdo vozil. A jestli chodila sama, nebo s kamarády. Jasné?“

Rodriguezová se kousla do spodního rtu. „Co to znamená pro Lili?“

Porter se tímhle směrem zatím nechtěl vydávat. Otočil se zpět k Nashovi. „Jdeme vzbudit Eisleyho.“

5

Porter

Den druhý – 4:18

Ústav soudního lékařství a márnice okresu Cook se nacházely na West Harrison Street v centru Chicaga. V tuhle hodinu Portera s Nashem nezdržoval žádný provoz a parkoviště před ústavem bylo taky skoro prázdné. Hlídač na recepci zvedl hlavu, podíval se na ně ospalýma očima a kývl na pozdrav. „Zapište se, prosím.“

Porter naškrábal na papír na deskách Burt Reynolds a podal je Nashovi, který se zapsal jako Dolly Parton. Pak desky vrátil hlídači a vykročil za Porterem k řadě výtahů v zadní části haly. Porter neměl výtahy rád, ale ještě méně měl rád výstup do vyšších pater po schodech.

Jako první přijel druhý výtah zleva, a než si to Porter stačil rozmyslet, nastoupil hned za Nashem.

Stiskl tlačítko s číslem 3. „Dolly bývala kus.“

„Pořád je,“ odpověděl Nash. „Super GILFka.“

„GILFka?“

„Vysvětlím ti to, až budeš starší, Samíku.“

Dveře se otevřely do prázdné chodby.

Nash se podíval na nápojový automat, pak ho ale minul a zamířil ke dvojitým dveřím na konci chodby.

Toma Eisleyho našli sedět za stolem. Zvedl k nim hlavu, ale pak se vrátil k tomu, co právě četl.

Porter čekal, že bude mít nějakou poznámku ohledně brzké ranní hodiny. Místo toho se však Eisley zeptal: „Byli jste někdy u oceánu?“

Porter s Nashem se na sebe podívali.

Eisley zavřel knihu na stole a postavil se. „To je jedno. Teď to asi ještě nechci řešit.“

„Předpokládám, že děláš na té naší holce,“ zeptal se napůl Porter.

Eisley si povzdechl. „Snažím se. Začali jsme ji zahřívat hned, jak nám ji přivezli. Tělo nebylo úplně zmrzlé, ale teplota byla hodně pod normálem. Kvůli tomu bude dost těžké určit čas smrti.“

„A příčinu už znáš?“

Eisley otevřel pusu, jako by se chystal něco říct, ale pak si to rozmyslel. „Zatím ne. Budu potřebovat ještě pár hodin. Klidně počkejte tady, jestli chcete.“

Než stačili odpovědět, zmizel za dveřmi do pitevny.

Nash kývl na Portera. „Mám pocit, že to bude nějakou dobu trvat.“

Porter se svalil na žlutou vinylovou židli vedle Eisleyho dveří a víčka měl strašně těžká únavou.

6

Porter

Den druhý – 7:26

„Pánové?“

Porter otevřel oči, zamrkal a chvíli trvalo, než mu došlo, že je v márnici, v Eisleyho kanceláři. Sesunul se na žluté vinylové židli úplně dolů a teď ho bolelo za krkem, jak usnul s hlavou v nepřirozeném úhlu. Nash ležel na Eisleyho stole s hlavou na haldě papírů.

Eisley vzal těžkou lékařskou knihu, zvedl ji metr nad stůl a pustil. Kniha dopadla s hlasitým bouchnutím a Nash se prudce narovnal. Po bradě mu stékala slina. „Co se…“

„Výkvět chicagské policie dře do roztrhání těla,“ prohlásil Eisley. „Pojďte za mnou.“

Porter zvedl oči k hodinám na stěně – bylo zhruba půl sedmé. Od jejich příjezdu uplynuly víc než tři hodiny. „Sakra, nechtěl jsem usnout,“ zamumlal. Vytáhl z kapsy mobil. Měl tři zmeškaná volání od Clair, ale žádný vzkaz v hlasové schránce.

Eisley je provedl kolem stolu a dvojitými dveřmi v zadní části kanceláře do prostorné pitevny. Porter i Nash si vzali ze zásobníku na stěně za dveřmi gumové rukavice.

Každý zvuk tady zněl hrozně hlasitě.

Tohle napadlo Portera jako první pokaždé, když sem vešel. Kvůli béžovým dlaždičkám na zemi i na stěnách tu všechno znělo jinak. Druhá věc, která ho vždycky doslova udeřila, byla teplota. Netušil, kolik je v místnosti stupňů, ale měl pocit, že teplota musela spadnout o dobrých dvacet. Na zátylku mu naskočila husí kůže a celý se zachvěl zimou. Na třetí věc si nikdy nezvykl. Byl to ten pach. Nedalo se říct, že by byl odporný, a dneska už vůbec ne, byl ovšem neuvěřitelně intenzivní. Těžká vůně průmyslových čisticích prostředků se snažila překrýt všudypřítomný odér vycházející z čehosi jiného. Porter raději nemyslel na to z čeho.

Nad hlavou jim svítily jasné zářivky, jejichž světlo se odráželo od nerezových skříněk. Nad vyšetřovacím stolem, na němž odpočívalo tělo dívky vytažené z jezera, viselo velké kruhové chirurgické světlo.

Eisley dívce zavřel oči.

Šípková Růženka.

Vedle ní ležela shrnutá elektrická deka a čtyři velké teplomety.

Eisley přistihl Portera, jak se na ně dívá. „Měli jsme štěstí. Nebyla ve vodě moc dlouho a její tělo bylo pod ledem. Kdyby promrzla skrz naskrz, museli bychom s pitvou čekat několik dní. V jejím případě nám trvalo jen pár hodin, než jsme zvedli teplotu těla natolik, abychom mohli pokračovat.“

„Ale ještě jste ji neotevřeli,“ nadhodil Nash. „Mně to připadá, že jste vůbec nezačali.“

„Divil by ses, co všechno se dá z těla poznat, když víš, kam se dívat,“ odpověděl Eisley. „Otevřít ji budu moct až zítra; ještě je hodně studená. Kdybych ji zahřál moc rychle, riskoval bych krystalizaci a poškození na buněčné úrovni. To ale neznamená, že bych vám mezitím nemohl dát pár odpovědí. Na rozdíl od vás dvou jsem totiž pracoval.“ Prohrábl prsty mrtvé dívce vlasy. „Mluvila ke mně a já jsem naslouchal.“

„Dobře, tak teď se fakt začínám bát,“ řekl Porter.

Eisley se na něj usmál a poodstoupil od stolu. „Mám vám říct, co jsem zjistil?“

„To bys byl moc hodný.“

Vrátil se ke stolu a zvedl dívce ruku. „Chladná voda ji výjimečně dobře zakonzervovala. Většině těl nalezených ve vodě se jen obtížně berou otisky prstů. Kůže má sklon roztáhnout se a my ji musíme nejprve zase smrštit a teprve pak vzít otisky. Je to něco jako extrémní podoba takových těch varhánků, které se vám dělají na prstech ve vaně.“

„Já se spíš sprchuju,“ odpověděl mu Porter.

Eisley jeho poznámku přešel. „Protože teplota vody byla těsně nad bodem mrazu, zůstaly její prsty dokonale nedotčené, a asi by tak vydržely do jarního tání.“ Spustil dívčinu ruku zpátky nad stůl a jemně ji položil podél těla. „Výsledky přišly asi před dvěma hodinami. Potvrdil jsem, že tohle je Ella Reynoldsová, dívka, která zmizela před třemi týdny.“

Porter si povzdechl. Čekal to, ale slyšet to takhle nahlas bylo jaksi deprimující. „A co čas smrti a její příčina?“

„Jak už jsem řekl, určit čas smrti může být kvůli ledové vodě oříšek. V tuhle chvíli bych řekl, že ne víc než před osmačtyřiceti hodinami, ale zároveň nejméně před čtyřiadvaceti. Doufám, že jakmile se podívám na játra a další orgány, podaří se mi to zúžit ještě víc,“ vysvětloval. „Pomůžete mi ji otočit?“

Porter s Nashem si vyměnili pohledy. Nash o krok couvl. Na detektiva z oddělení vražd měl k mrtvolám podivnou averzi.

Porter chytil dívku za nohy a Eisley ji uchopil pod rameny. Pak ji společně obrátili.

Eisley přejel prstem po dlouhé tmavé modřině, která se jí táhla přes záda. „Tohle je od provazu, který ji držel pod vodou. Podle zbarvení poznám, že ji přivázal po smrti. Zároveň ale hodně krátce po smrti, protože jinak by provaz nenechal tak výraznou stopu, navíc když na sobě měla teplou bundu.“ Kývl hlavou k jejímu oblečení úhledně uloženému na nerezovém pultu.

Nash k němu přešel, zvedl červenou bundu a začal prohledávat kapsy. „Našli jste na tom oblečení nějaké informace, podle kterých by se dala identifikovat?“

„To oblečení není její, že?“ Eisley to řekl spíš jako konstatování, než že by se ptal.

Porter se na něj podíval. „K tomu závěru jsi došel sám?“

„Předpokládal jsem to, ale neřekl bych, že je to nějaký závěr. Všechno měla poněkud těsné. Za normálních okolností bych to přičítal tomu, že se tělo ve vodě nafouklo, ale protože v jejím případě to bylo jen minimálně, připadalo mi to divné. Hlavně spodní prádlo a džíny měla tak o číslo nebo dvě menší. Narvala se do nich, ale byly tak těsné, že se musela cítit nepohodlně. A podívejte se na tu čepici,“ řekl a ukázal na pult. „Na lístku jsou písmena, podle mě iniciály.“

Nash položil kabát, vzal do rukou bílou čepici a převrátil ji rubem vzhůru. „L. D. Je to trochu vybledlé, ale přečíst se to dá.“

„Lili Daviesová,“ řekl Porter.

„Možná jo.“

„Kdo to je?“ zeptal se Eisley.

„Další dívka, která je pohřešovaná od včerejška,“ odpověděl mu Porter.

„Takže člověk, který zavraždil tuhle dívku, ji převlékl do šatů nějaké jiné?“

„Vypadá to tak.“

„Hmmm.“

Porter se zeptal: „A co příčina smrti? Na těle nic nevidím. Žádné zranění ani stopy po škrcení.“

V tu chvíli se Eisley rozzářil. „No ano. Tak to vám bude připadat hodně divné.“

„Jak umřela?“

„Utopila se.“

Nash se zamračil. „To mi tak divné nepřijde. Našli jsme ji v jezeře pod ledem.“

Porter zvedl ruku. „Tys říkal, že stopy po provaze na zádech jsou až posmrtné. A teď tvrdíš, že ještě žila, když ji strkal do vody?“

„Ale ne, to už byla mrtvá. Tvrdím, že se utopila, a teprve pak ji strčil do jezera.“ Přešel k mikroskopu na vyvýšeném stolku po levé straně. „Podívejte se sem,“ řekl a ukázal na zařízení.

Porter k němu přešel a zahleděl se do okuláru. „A na co se dívám?“

„Když mi ji přivezli, povedlo se mi jí do plic strčit hadičku a vytáhnout vodu. Tuhle vodu.“

Porter se zamračil. „A co to v ní plavou za drobky?“

Eisleymu zacukaly koutky úst. „Tak to je sůl, kamaráde.“

„Utopila se ve slané vodě?“

„Přesně tak.“

Nashův výraz prodělal změnu z úplně mimo na zmatený a zase zpátky. „Jsme v Chicagu… nejbližší moře je tak patnáct set kilometrů, ne?“

„Nejblíž je to k Atlantiku,“ odpověděl mu Eisley. „Do Baltimoru ve státě Maryland. Asi tisíc sto kilometrů.“

Porterovi zazvonil mobil. Podíval se na displej a hovor přijal. „Čau, Clair.“

„Už jsi zpátky z dovolené? Volala jsem ti snad desetkrát.“

„Volala jsi mi třikrát.“

„Takže ti telefon funguje,“ odpověděla. „Ženu bys nikdy neměl nechávat čekat, Same. Většinou to nedopadne dobře.“

Porter obrátil oči v sloup a pomalu přešel na druhou stranu místnosti. „Jsme s Eisleyem na pitevně. Potvrdil, že dívka z jezera je Ella Reynoldsová. Zároveň to vypadá, že na sobě měla oblečení Lili Daviesové.“

„Kdo je Lili Daviesová?“

Měl pocit, že jí o druhé pohřešované dívce řekl, ale pak si uvědomil, že ne. Viděli se naposledy v parku a pak už spolu nemluvili. Potřeboval se vyspat, myšlenky měl jako v mlze. „Mohla bys na nás za půl hodiny počkat v zasedačce? Přijdeme tam i s Nashem. Musíme si říct, co je nového.“

„Jasně,“ odpověděla. „A ty se mě nezeptáš, proč ti volám?“

Porter zavřel oči a prohrábl si vlasy. „Proč mi voláš, Clair?“

„Něco jsem našla na záznamu z kamery v parku.“

„Za půl hodiny v zasedačce. Všechno si řekneme tam. A vezmi s sebou Kloze.“

7

Lili

Den druhý – 7:26

„Dala by sis sklenici mléka?“

Lili Daviesová slyšela jeho hlas dřív, než ho spatřila. Tedy skutečně spatřila.

Mluvil pomalu, tiše, jako by šeptal, a každé slovo velice pečlivě vážil, jako by o něm pečlivě uvažoval, než ho nakonec vypustil z úst. Trochu si šlapal na jazyk. S ve slově sklenice mu dělalo potíže.

Asi před pěti minutami sešel po schodech a prkna pod jeho váhou vrzala. Když však sestoupil z posledního stupně, zůstal pod schody nehybně stát. Halil ho stín a Lili rozeznávala jen mužské obrysy.

A byly to skutečně obrysy muže, nikoli chlapce.

Cosi na jeho postoji, širokých ramenou či hloubce dechu jí prozrazovalo, že tohle je dospělý chlap, a ne některý z kluků ze školy. Nebyl to některý z jejích známých, který by se pokusil o nejapný žert, ale chlap, který ji skutečně unesl.

Lili mléko chtěla.

V krku měla sucho jako na poušti.

A taky měla hlad.

V žaludku jí neustále tiše kručelo, aby na to nezapomněla.

Neřekla však ani slovo; ani nehlesla. Místo toho se schoulila ještě hlouběji do kouta a přitiskla záda k vlhké zdi. Smradlavou zelenou deku si přitáhla blíž k tělu. Dotyk toho materiálu v ní vyvolával pocit bezpečí, jako by se ocitla v matčině náruči.

Muž byl pryč nejméně hodinu, možné déle. Lili ten čas využila, aby zjistila, kde je. Netroufala si začít se bát, strach si nesměla dovolit. Tohle byl prostě problém, a ona přece problémy umí řešit.

Nacházela se ve sklepě staršího domu.

Věděla to, protože také jejich dům byl starší, a pamatovala si, jak vypadal jejich sklep předtím, než rodiče zaplatili firmě, aby ho zrenovovala. Měl moc nízký strop a nerovnou podlahu. Páchlo to v něm plísní a dařilo se v něm pavoukům. Snad v každém rohu nebo koutě visela nová nebo stará pavučina, a ty malé potvory byly všude. Když přišla firma, celý sklep vyklidila, vyrovnala podlahu, utěsnila zdi, obložila je sádrokartonem a čistě vymalovala. To alespoň na chvíli pavouky vyhnalo.

Její kamarádka Gabby bydlela v úplně novém domě postaveném před pouhými dvěma lety a její sklep byl úplně jiný. S vysokým stropem, rovnou podlahou, spoustou světla i vzduchu. Dali si do něj koberec, vybavili ho nábytkem a udělali si z něj takový rodinný pokoj, kam si chodili společně hrát. Ze sklepa ve starém domě takový pokoj udělat prostě nešlo, ani se sebevětším úsilím. Vlhkost se dala překrýt, podlahy vyrovnat, stěny obložit sádrokartonem a vymalovat, ale pavouci se stejně vždycky vrátili. Odmítali se vzdát svého domova.

V tomhle sklepě pavouci byli.

A přestože je ze svého místa neviděla, věděla, že jsou přímo nad ní a co chvíli vylézají zpoza trámů. Sledovali ji tisícovkou očí a přitom dál splétali sítě.

Ten muž jí dal šaty, jenomže to nebyly její šaty.

Když se probudila na podlaze, zabalená do zelené deky, rychle si uvědomila, že ji někdo svlékl do naha a zavřel do klece. U hlavy měla cizí oblečení poskládané do úhledného komínku. Nesedělo jí. Všechno bylo nejméně o dvě čísla větší, nicméně stejně se oblékla, protože nic jiného neměla a protože i velké šaty byly lepší než zelená deka. Pak se do ní stejně zabalila.

Seděla v matně osvětleném a vlhkém sklepě. Přesněji, seděla v kleci vyrobené z pletiva a umístěné v matně osvětleném a vlhkém sklepě.

Klec sahala od země až po strop a jednotlivé kusy byly svařené k sobě. Původně to byl zřejmě kotec pro psa. Také tohle věděla, protože Gabbyina rodina měla psa, huskyho jménem Dakota. Na zahradě měli podobný, ne-li úplně stejný kotec. Gabbyini rodiče nakoupili v létě materiál v oblíbeném hypermarketu se stavebninami s názvem Home Depot a obě dívky se pak dívaly, jak otec celou konstrukci vyrábí. Netrvalo mu to dlouho, možná hodinu, ale nejspíš proto, že díly nesvařoval.

Lili vstala. Kolem těla si přidržovala zelenou deku, zároveň přejížděla prsty po různých trubkách a tlustých kovových drátech, ze kterých byla klec vyrobená, a hledala spoje, protože si pamatovala, jak Gabbyin otec kotec montoval. Když však našla jen uzlům podobná místa, kde byly jednotlivé kusy svařené k sobě, naděje ji opustila. Brána v přední části byla zamčená nikoli jednou kladkou, ale hned dvěma, jednou nahoře a druhou u země. Zkusila bránou zatřást, ale téměř se nepohnula. Celá konstrukce byla upevněná k betonové podlaze. Nedalo se s ní pohnout a ona nemohla ven.

„Měla bys něco pít. Na to, co přijde, budeš potřebovat sílu,“ řekl muž a znovu si trochu šlápl na jazyk při s ve slově síla.

Lili neodpověděla. Nehodlala nic říkat. Kdyby s ním mluvila, poskytla by mu moc, a to nechtěla. Nezasloužil si, aby od ní cokoli dostal.

Jediné světlo do sklepa vcházelo otevřenými dveřmi nahoře na schodišti. Muž nehybně stál pod ním.

Liliiny oči bojovaly s tmou a pomalu se jí přizpůsobovaly.

Ani teď však na něj nedokázala zaostřit. Byl jen temnějším stínem mezi stíny, obrysem se stěnou na pozadí.

„Otoč se. Čelem k zadní stěně, a neotáčej se, dokud ti neřeknu,“ přikázal jí.

Lili se ani nepohnula. Naopak, ztuhla.

„Otoč se, prosím.“ To bylo milejší, téměř jako by prosil.

Sevřela v dlaních deku a přitiskla si ji k drobnému tělu.

„Otoč se, sakra!“ zařval na ni. Jeho hlas se odrážel od stěn a rozléhal se po celém sklepě.

Lili zalapala po dechu a o krok couvla, až málem zakopla.

Pak se znovu rozhostilo ticho.

„Nenuť mě křičet, prosím. Nemám to rád.“

Lili cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Doslova slyšela hlasité buch, buch, buch.

Udělala další krok dozadu, pak další a ještě jeden. Když narazila na zeď, zadní stěnu klece, přinutila nohy, aby ji otočily čelem do rohu.

Lili slyšela, jak jde blíž jako nějaký přízrak. Na jeho chůzi bylo cosi divného. Neslyšela rázné kroky. Na beton dopadla jedna noha, ale druhá se po něm nejprve okamžik šoupala, než došlápl i na ni. S dalším krokem se to opakovalo znovu. Ten muž kulhal, nebo nohu jen bezvládně šoupal po zemi. Nebyla si jistá.

Lili se přinutila zavřít oči. Nechtěla je zavřít, ale stejně to udělala. Přemohla se, aby se mohla lépe soustředit na zvuky a představit si, co se za ní děje.

Uslyšela cinkání klíčů a pak známé cvaknutí ve visacím zámku – připadalo jí, že v tom horním. O chvíli později druhé. Slyšela, jak vysouvá oba zámky z branky, pak zvedá kliku a otevírá dveře.

Lili se podvědomě přikrčila v očekávání toho, co přijde.

Čekala, že na ni sáhne, že někde na těle ucítí jeho ruku, nebo že ji zezadu chytí. Nestalo se to. Místo toho slyšela, jak branku zase zavírá, vrací visací zámky na místo a cvaknutím je zamyká.

Následoval zvuk jeho belhavé chůze směrem od klece.

„Teď se otoč zpátky.“

Lili poslechla.

Vrátil se ke schodům a znovu zmizel ve tmě.

Na zemi v kleci stála sklenice mléka, po níž stékala kapka vody.

„Nejsou v ní žádné drogy,“ řekl. „Potřebuju, abys byla při vědomí.“

8

Porter

Den druhý – 7:56

„Běž napřed, musím si odskočit,“ řekl Nash, když vyšli z výtahu v přízemí budovy velitelství chicagské metropolitní policie na Michigan Avenue. Nash zahnul doprava a zmizel za dveřmi toalety. Porter šel doleva.

Poté co Bishop utekl, vložili se do jeho případu federálové a vzali hon na Opičího vraha do svých rukou. Porter byl v té době na nemocenské, ale podle toho, co mu řekl Nash, se v první fázi dokonce pokusili zabrat i zasedačku. Nash proti uchvatitelům využil svůj neuvěřitelný šarm společně s výhrůžkami, že by mohlo dojít k násilí, a vypudil je ze zasedačky do místnosti na druhé straně chodby, která byla pověstná specifickým zápachem. Ten vycházel odkudsi z levého zadního rohu. Od té doby obě strany existovaly vedle sebe v podobně chladném sousedství jako Severní a Jižní Korea.

V místnosti FBI se nesvítilo.

Porter počkal na zvuk značící, že se Nash na toaletě zamkl, a pak zkusil dveře k federálům otevřít.

Šlo to.

Porter se rychle rozhlédl po chodbě a vklouzl dovnitř. Nerozsvítil.

Šest očí.

Sedm obětí. Osm, pokud počítal i Emory.

Podvědomí se mu snažilo něco říct.

Přešel na druhou stranu místnosti ke dvěma popisovacím tabulím a prohlížel si fotografie obětí. Dívaly se na něj známé tváře dívek, jejichž úsměv někdo zachytil v okamžiku, kdy byly ještě šťastné a netušily, že by se jim něco mohlo stát. Během těch osudných posledních okamžiků v jedenáctém patře na adrese West Belmont číslo 314 se Bishop doznal ke svým zločinům a vyložil karty. Zjevně byl neobyčejně hrdý na svůj plán, jehož logika však byla zvrácená. „Tihle lidé si trest zasloužili,“ řekl Porterovi. A byla to pravda. Každá z obětí udělala něco strašného, čím si vysloužila takové potrestání. Jenomže Bishop nešel po nich. Bral jim děti. Umučil děti k smrti, aby jejich rodiče do konce života trpěli. Každá z těch dívek zemřela ne proto, že by sama něco provedla, ale za to, co udělal jiný člen její rodiny. Každá z těch krásných mladých tváří zaplatila za zločiny někoho jiného.

Porter přistoupil blíž k první tabuli a pohladil prsty fotku Calli Tremellové, Bishopovy první oběti. Zavraždil ji 15. března 2009. Bylo jí dvacet. Klozowski vždycky okamžitě poznamenal, že se jedná o první Bishopovu oběť z pozice Opičího vraha. Jeho přesnost a důkladnost naznačovala, že vraždil už dřív a svého mistrovství dosáhl po letech praxe. Jeho postupy a metody byly na nováčka příliš sofistikované. Představa, že po světě běhá člověk jako on, bere životy, připravuje se na tohle… Jestli takhle vypadaly počátky Opičího vraha, neuměl si Porter představit, odkud se takový člověk mohl vzít. Jakousi představu získal z jeho deníku, ale to nestačilo, bylo to spíš nakouknutí škvírou pod oponou, kterou Bishop zase rychle zatáhl.

Rodiče Calli Tremellové nahlásili její zmizení v úterý. Ve čtvrtek dostali poštou její ucho. V sobotu následovaly oči a jazyk dorazil následující úterý. Všechno bylo zabalené v bílých krabičkách převázaných černým provázkem s rukou nadepsanou adresou a absolutně bez otisků prstů. Bishop nikdy nenechával otisky.

Tři dny poté, co přišla poslední krabička, našel její tělo náhodný běžec v Almond Parku. Bylo naaranžované na lavičce a v dlaních měla přilepený papír s nápisem NEČINÍM ZLO. V tu chvíli už Porter se svým týmem tušili, jaký by mohl být vrahův modus operandi, a nápis jejich teorii potvrdil.

Nečiním zlo se nakonec ukázalo být smyslem Bishopova snažení, což si všichni uvědomili s druhou obětí, Elle Bortonovou. Ta zmizela 2. dubna 2010, více než rok po první oběti. Porterův tým případ převzal z oddělení pohřešovaných dětí, když rodiče nahlásili, že dostali poštou její ucho. Když o týden a něco později našli dívku mrtvou, měla u sebe daňové přiznání na jméno její babičky, která zemřela v roce dva tisíce pět. Matt Hosman z oddělení finanční kriminality odhalil, že Ellenin otec uplatňoval srážky z daně na více než desítku rezidentů domova s pečovatelskou službou, kterému šéfoval. Všichni byli mrtví. Elle Bortonové bylo pouhých třiadvacet let. Bishop ji zabil kvůli zločinům, které spáchal její otec.

Když byl motiv Opičího vraha konečně jasný, vrátili se zpátky k případu Calli Tremellové. Prověřili její rodinu a zjistili, že její matka tahala peníze z banky, kde pracovala, celkem tři miliony dolarů za posledních deset let.

Porter udělal krok doprava a podíval se na třetí fotku. Missy Lumaxová, 24. června 2011. Její otec prodával dětské porno. Otec Susan Devorové ve svém klenotnictví měnil falešné diamanty za pravé. To byla oběť číslo čtyři – 3. května 2012. Číslo pět, Barbara McInleyová, sedmnáct let. Zmizela 18. dubna 2013. Její sestra šest let předtím srazila a zabila chodce. Bishop za trest zabil Barbaru. Bratr Allison Crammerové měl na Floridě dílnu, kde za nelidských podmínek zaměstnával nelegální imigranty. Alice byla šestka a zmizela 9. listopadu 2013. Bylo jí teprve devatenáct. Jen o pár měsíců později ji následovala dvaadvacetiletá Jody Blumingtonová. Její zmizení nahlásili 13. května 2014. Opičí vrah ji zabil, protože její otec pašoval pro jeden kartel kokain.

Poslední fotka na tabuli patřila dívce, kterou Porter dobře znal. Jediné, která nezemřela a s níž se setkal. Emory Connorsová, patnáct let, unesená v listopadu loňského roku. Přestože přišla o ucho a strávila několik dní v zajetí, Bishop ji nezabil. S největší pravděpodobností by to udělal, ale Porter ho našel včas. Tak to alespoň psali v novinách. Porter zatraceně dobře věděl, že ji Bishop nechal žít. Stejně tak věděl, že Bishop chtěl, aby ho našel. Chtěl dostat možnost všechno mu vysvětlit, sdělit mu smysl svého konání, svůj odkaz, a to všechno předtím, než zabije Talbota a uteče.

Talbot, který se ukázal být Emoryiným otcem, byl z celé bandy nejhorším kriminálníkem. A přestože Bishop unesl Emory, nakonec potrestal jejího otce tak, že ho nejprve zohavil a pak shodil do výtahové šachty. Zabil ho, a Emory ušetřil.

Emory následně zdědila miliardy svého otce, protože jeho smrt naplnila klauzuli v jeho závěti, kterou si před lety vymínila její matka.

Emory přežila, a Bishop unikl zatčení.

Šest očí.

Porter hleděl na fotky obětí Opičího vraha.

Sedm mrtvých, jedna zachráněná dívka.

Ansonu Bishopovi se podařilo stát součástí Porterova týmu, když v listopadu předstíral, že je fotografem z forenzního oddělení. Během prvního společného brífinku procházeli všechny předchozí oběti V4O a snažili se ho zasvětit do případu. Zároveň hledali Emory. Bedlivě je poslouchal, vstřebával, co do té doby zjistili, a předstíral, že je to pro něj všechno nové. Porter se k tomu okamžiku často vracel a hledal něco, podle čeho měl poznat, kdo to ve skutečnosti je, ale nic nenacházel. Bishop se bezpochyby díval na tuhle tabuli s pocitem, že vykonal něco velkolepého, a zároveň navenek projevoval dokonale odpovídající míru zděšení a přesně dávkovaný zájem. Kladl správné otázky a dával si pozor, aby informace, které dostával, nijak nerozváděl. Během jejich posledního setkání v Belmontu z Bishopa doslova tryskala potřeba podělit se o všechno, co ví, vysvětlit vlastní pohnutky. Stejná touha musela být skoro nezvladatelná, když se díval na tyto tabule a poslouchal, co detektivové o jednotlivých obětech vědí.

Bishop však přispěl několika poznámkami a upozornil na pár detailů.

Porter zavřel oči a ve vzpomínkách se vrátil k tomu dni a ke svým slovům.

Vybavoval si, jak Bishop upozornil na přístup k informacím. Radil, aby zjistili, kdo měl informace o všech zločinech, a od toho místa se postupně vraceli zpátky. Přínos té rady však byl sporný, protože na konci zjistili, že to byl právě Talbot, kdo o všech zločinech věděl, a že z něj Bishop ty informace vypáčil. Mluvil taky o datech a upozornil na to, že V4O zrychluje. To byla pravda, ale pokud k tomu vůbec měl nějaký důvod, nikdy na něj nepřišli. V tu chvíli navíc věřili, že je Opičí vrah mrtvý. Záleželo jim jen na tom, aby našli Emory.

Pak tu byla ještě barva vlasů.

Porter si vybavoval, jak Bishop fixoval pohledem fotku Barbary McInleyové, jediné blondýny ze všech. Nazval ji anomálií. Šlo opravdu o jedinou blondýnu ve skupině atraktivních brunet. Dál se zeptal, jestli byla některá z dívek sexuálně napadená, což nebyla. Taky se zeptal, jestli po sobě Opičí vrah nechal mužské oběti. Konkrétně chtěl vědět, jestli některá z dívek neměla bratra, a pak řekl něco jako: „Když si uvědomíme, že polovina z těch rodin měla nejméně jednoho syna, tak kdyby si vybíral děti náhodně, musela by alespoň jedna z obětí být mužského pohlaví. Ale nebyla, takže musel existovat důvod, proč dával přednost dcerám před syny, jenom ho zatím neznáme.“ Porter se domníval, že si V4O volil za oběti dívky jednoduše proto, že se lépe ovládaly, a nedalo se čekat, že by se bránily.

Šest očí.

Sedm mrtvých dívek.

Porter se vrátil k fotografii Barbary McInleyové. Stihl ji trest, protože její sestra přejela člověka a od nehody ujela. McInleyová byla jedinou dívkou, která během brífinku vzbudila Bishopův zájem, jedinou, u které se zastavil. Porter ho stále viděl, jak poklepává prstem na její fotku a v hlavě mu to šrotuje.

Porter se otočil ke dveřím a poslouchal, jestli po chodbě někdo nejde. Nikoho neslyšel.

U stěny po jeho levé straně stál stůl a na něm spousta krabic – všechno, co zatím k Opičímu vrahovi nashromáždili. Na třetí krabici zleva bylo červeným fixem a Porterovou rukou napsáno Oběti. Sam přešel ke stolu, sundal víko krabice a chvíli se prohraboval obsahem, až narazil na složku Barbary McInleyové, která byla rovněž nadepsána jeho rukou.

Tohle byly jeho složky. Složky jeho týmu. Nepatřily FBI.

„Kašlu na vás.“

Porter schoval složku pod kabát, pak krabici zase zakryl víkem a vrátil se ke dveřím. Když se ujistil, že je chodba prázdná, vyklouzl z místnosti a tiše za sebou zavřel.

Zapadl do zasedačky na konci chodby a rozsvítil zářivky na stropě.

„Už jsem si myslel, že jste si vzal na dopoledne volno,“ prohlásil agent Steward Diener. Seděl u Nashova stolu s nohama nahoře a prstem šoupal po displeji telefonu.

Porter doufal, že průvan tomu muži zvedne pečlivě načesanou vlnu na hlavě. Takové štěstí ale neměl.

9

Porter

Den druhý – 7:59

Porter zíral na Dienera. „Našli jsme tělo a máme druhou pohřešovanou holku. Byl jsem vzhůru celou noc. Co chcete?“

Byl tady celou dobu?

„No jo. Jste šikovní, že se vám to zatím podařilo udržet pod pokličkou.“ Diener hodil před Portera na stůl výtisk Chicago Tribune.

Porter se podíval na titulek.

JE OPIČÍ VRAH ZPĚT? UŽ NÁM ZNOVU UNÁŠÍ DCERY?

Pod titulkem byla fotka Emory Connorsové, jak jde se sklopenou hlavou. Článek i fotka se nacházely nad skladem novin a staly se tak hlavní zprávou dne. V dolní polovině titulní stránky byly další dvě fotky – širokoúhlý pohled na scénu u laguny v Jacksonově parku a druhý, zachycující dům Daviesových.

Diener vstal, obešel stůl, postavil se vedle Portera a ukázal na noviny. „Jsou tam obě jména, Ella Reynoldsová i Lili Daviesová.“

„Jak je to možné? Ještě jsme nic nezveřejnili. S rodiči Lili Daviesové jsem mluvil před pár hodinami.“

Diener pokrčil rameny. „Někdo z toho vašeho drsného týmu si pustil pusu na špacír.“

„To je směšné,“ zabručel Porter a snažil se rychle článek proletět.

Autor uváděl, že v laguně v Jacksonově parku bylo nalezeno tělo, a vyjadřoval domněnku, že by se mohlo jednat o pohřešovanou Ellu Reynoldsovou. Článek pokračoval zjištěním, že krátce po nálezu mrtvé dívky zmizela další. Podle něj Lili Daviesovou naposledy viděli rodiče, jak odchází do školy, kam ovšem nedorazila. Zbytek textu připomínal oběti Opičího vraha a spekuloval o tom, že Anson Bishop mohl poté, co byl téměř zatčen, změnit vzorec chování.

„Co tady ten mamlas dělá?“ zeptal se od dveří Nash.

Porter zvedl noviny. „Přináší zprávy.“

Nash vešel a hodil kabát přes židli, na které ještě před chvílí seděl Diener. Pak mu smetl z ramene smítko. „Rád vidím, že zvažujete posun v kariéře. Když budete hodný, mohli bychom odpoledne po škole zajet do obchoďáku. Koupíme vám nějaké pěkné kolo, abyste zvládl objezdit větší rajón.“

Porter hodil noviny Nashovi na stůl a ukázal na fotky laguny a Daviesovic domu. „Tohle nebyl Bishop. Tvrdit něco jiného, a vyjít s něčím takovým na světlo je strašně nezodpovědné. Hlavně že to zvýší náklad.“

Diener odpověděl: „Jak si můžete být tak jistý? Třeba se Bishop rozhodl udělat pár změn. Přesně jak se tam píše.“

„Sérioví vrazi vzorec chování nemění, to snad víte. Jejich modus operandi je jako podpis.“

Diener pokrčil rameny. „Bishop není obyčejný sériový vrah. Každá jeho vražda byla součástí složitého plánu na pomstu. Ten ale skončil, když zabil Talbota. Třeba pak chtěl jít do důchodu, ale došlo mu, že ho chuť na mladá děvčata neopustila. Když už to nezvládl, unesl Ellu Reynoldsovou. Vyřídil si to s ní a vrhl se na Lili Daviesovou.“ Diener vykročil ke dveřím. „Když se trochu zamyslíte a podíváte se na to s odstupem, bude vám to dávat smysl.“

Porter hodil kabát, ve kterém měl stále zabalenou složku Barbary McInleyové, na stůl. Srdce mu divoce bušilo.

„Je to vůl,“ konstatoval Nash.

„Já jsem vás slyšel!“ zavolal Diener z chodby. „Jestli se pletete a ty holky zabil Opičák, tak to musíte předat nám!“

„Ten druhý je trochu lepší,“ namítl Porter. „Ten jeho parťák… jakže se to jmenuje? Hnůj, Kůl, Vůl…?“

„Půl. Píše se to Poole. Frank Poole. A jo, je to taky vůl. To oni jsou všichni. Hej, dívej se, co teď udělám!“ Nash vzal za kliku a chtěl zabouchnout dveře, v tu chvíli se však kolem něj protáhla Clair s iPadem v ruce. Hned za ní šel Kloz se třemi bílými krabičkami naskládanými na notebooku tak, že hrozily pádem. „Mohl by mi někdo pomoct?“ zeptal se.

Nash sundal horní krabičku a odnesl si ji ke stolu.

„Počkej, nikam s tím nechoď,“ zastavil ho Kloz. „To mi musí vydržet na týden.“

„Co v nich je?“ zeptal se Porter.

„Třikrát po šesti koblihách z toho podniku, co nedávno kousek od nás otevřeli. Jmenuje se Mír, láska a koblížky,“ odpověděla jim Clair. „Ten hajzlík si je chtěl všechny nakřečkovat k sobě na stůl, tak jsem mu musela vysvětlit, jaký přínos má, když se člověk podělí s kolegy.“

Kloz se ušklíbl. „Řekla jsi mi, že když je nepřinesu, pošleš hromadný e-mail a všem napíšeš, co mám na stole. Nemohl jsem je nechat u sebe v kanclu, nehlídané, když se to tady hemží hyenama. Byly by hned pryč. A je jich jenom osmnáct. Dávají krabičky po šesti, ne po dvanácti.“

Nash otevřel krabičku, kterou uchránil, a vytřeštil oči. „Ježíšku na křížku, to jsou krasavci.“

Porter vzal z hromady druhou krabičku a usadil se ke svému stolu. Clair si uzmula třetí.

„Hej!“ vykřikl Kloz. „Ty jsou moje!“

„Proč jsou tak malé?“ zeptal se Porter s pusou plnou krémové náplně.

Clair rovněž vylovila z krabičky koblížek a prohlížela si ho. Byl posypaný rozdrcenými sušenkami Oreo. „Je to lahůdka. Udělala bych ve vzduchu uvozovky, ale nemám volné prsty. Dělají se schválně malé a prodávají se za prémiovou cenu. Stojí dvojnásobně víc než normální koblihy. Kdyby nebyly tak strašně dobré, nikdy by jim to u lidí neprošlo, jenomže tihle nádherní kluci jsou jako z ráje. Pokaždé, když si kousnu, cítím, jak mi roste zadek, ale je mi to úplně jedno.“

Kloz se usadil za svůj obvyklý stůl vedle konferenčního stolku. Obě dlaně položil na kovovou desku a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, protože začínal rudnout. „Tak jo, každý si můžete vzít jeden, ale jenom jeden.“

„Já už jsem snědl asi čtyři,“ řekl Nash a utíral si ze rtů cukrové důkazy. Jeho pohled padl na zdecimovaný obsah krabičky. „A zbytek si rozhodně nechám.“

O deset minut později byly všechny krabičky prázdné. Zůstaly jen koblihy s jahodovou polevou. Porter cítil, jak ho rychlé cukry nakoply. Vstal, přešel k poslední tabuli, která jim zbyla, a nadepsal nahoru jméno ELLEN REYNOLDSOVÁ.

„Je to Ella Reynoldsová,“ opravil ho Nash.

Porter zavrčel, setřel křestní jméno hřbetem ruky a nahradil ho správnou verzí – ELLA. „Tak jo, co víme?“

Clair odpověděla: „Zmizení Elly Reynoldsové bylo nahlášeno dvacátého druhého ledna a její tělo nalezeno včera, tedy dvanáctého února. Našli ji zmrzlou pod ledem v laguně v Jacksonově parku.“

„Nebyla zmrzlá,“ skočil jí do řeči Nash. „Aspoň ne úplně. Tak to říkal Eisley. Ale laguna zamrzlá byla.“

„No jo, tak pardon,“ řekla Clair. „Podle vedení parku byla laguna úplně zamrzlá od druhého ledna, což bylo dvacet dnů předtím, než zmizela. A až to dopíšeme, chci vám ještě ukázat, co jsem našla na záznamu z kamer.“

Porter přikývl. „Když ji našli, neměla na sobě své oblečení, nýbrž věci, o kterých se domníváme, že patří další pohřešované dívce, Lili Daviesové.“ Napsal její jméno na tabuli a pak se vrátil ke sloupci pod Ellou. „Ellu naposledy viděli, jak vystupuje z autobusu asi dva bloky od svého domu, kousek od Logan Square, což je asi dvacet kilometrů od místa, kde ji našli. Na sobě měla černou bundu. Podle mě můžeme s klidem tvrdit, že pachatel celou scénu v laguně nastražil tak, aby to vypadalo, že Ellino tělo odpočívalo pod ledem několik týdnů. Což samozřejmě není možné, pokud na sobě měla Liliino oblečení.“

Nash vstal od stolu, přešel ke konferenčnímu stolku před tabulí a sedl si. „Jenomže k čemu to všechno je? Dostat Ellu pod led mu muselo dát spoustu práce, a když jí oblékl Elliny šaty, prozradil nám i datum a čas. Nedává to smysl.“

„Jemu to smysl dává,“ poznamenal Porter. „Tohle všechno. Včetně tohoto…“

Porter napsal na tabuli pod Ellino jméno UTOPENÁ VE SLANÉ VODĚ.

„To myslíš vážně?“ zeptal se Kloz.

„Eisley jí našel v plicích a v žaludku slanou vodu. Je si poměrně dost jistý, že příčinou smrti je utopení,“ odpověděl Porter.

„Utopení,“ opakovala Clair. „Ve slané vodě.“

„Můžu dál?“

„Klozi?“

„Umění miluju.“