Start

JO NESBØ

MERE BLOD

Copyright © 2015 by Jo Nesbø

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2015 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z nórskeho originálu Mere blod (H. Aschehoug & Co., W. Nygaard, Oslo, 2015) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 812. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4552-5

1. KAPITOLA

Kde mám začať tento príbeh? Najradšej by som ho rozprával od začiatku. Ani ja však neviem, kde je začiatok. O skutočných dôvodoch, prečo sa môj život vyvíjal tak, ako sa vyvíjal, viem rovnako málo ako vy.

Mám začať svoje rozprávanie vo chvíli, keď som zistil, že som až štvrtý najlepší futbalista v triede? Alebo keď mi môj dedo Basse ukázal kresby – svoje vlastné kresby Katedrály Sagrada Família? Keď som si prvýkrát potiahol z cigarety a počul prvú pieseň od kapely Grateful Dead? Keď som na univerzite čítal Kanta v presvedčení, že mu rozumiem? Alebo keď som predal svoju prvú hrudku hašiša? Či od okamihu, keď som pobozkal Bobby a prvý raz videl Annu, malé pokrčené stvorenie, ktoré na mňa zlovestne vrieskalo? Možno sa to začalo, keď mi Rybár v smrade svojho obchodu vysvetľoval, čo odo mňa chce. Neviem. Tvoríme príbehy, čo majú hlavu a pätu, vnucujeme im logiku, aby život aspoň chvíľu vyzeral, že má zmysel.

Pokojne môžem začať tu, uprostred chaosu, na mieste a v čase, keď sa osud akoby na moment zastavil, zadržal dych. Vtedy som sa chvíľu nazdával, že som na ceste a zároveň v cieli.

Vystúpil som z autobusu uprostred noci. Zažmúril som oči do slnka, čo sa skrývalo za ostrovom kdesi na severe. Červené a unavené. Ako ja. Za horizontom pokračovalo more. A za morom leží severný pól. Tam by ma možno nenašli.

Poobzeral som sa okolo seba. Z troch strán sa ku mne skláňali nevysoké kopce. Červený a zelený vres, skaly a kde-tu zhluk prízemných briezok. Na západe splývala krajina s morom, plochá ako doska a kamenná, o kúsok ďalej akoby ju niekto odrezal nožom. Približne sto metrov nad morom rovným ako zrkadlo sa zdvíhalo pobrežie. Finnmarská plošina. Ako hovorieval dedo, tu sa končí čiara.

Udupaná prašná cesta viedla k niekoľkým nízkym domcom, spomedzi ktorých vytŕčala veža kostola. Zobudil som sa v autobuse, keď sme míňali tabuľu s názvom Kåsund. More, drevené mólo. Napadlo mi: prečo nie? Potiahol som šnúru nad oknom a pri šoférovi sa rozsvietilo červené svetlo. Stojíme.

Obliekol som si sako, vzal koženú tašku a vykročil. Pištoľ vo vrecku mi búchala do boku, priamo o kosť. Odjakživa som príliš chudý. Zastal som a potiahol si nižšie opasok s peniazmi, čo som skrýval pod košeľou, aby trochu tlmil údery.

Na oblohe nebol jediný obláčik a vzduch bol taký čistý, až som mal pocit, že vidím za horizont. Hovorí sa, že severné Nórsko je krásne. Čo ja viem? Nevravia to ľudia často o nehostinných miestach? Človek, ktorý sa snaží dokázať, že je drsniak, má na viac, vie oceniť kvalitu, tak ako sa ľudia vystatujú nepochopiteľnou hudbou alebo nečitateľnou literatúrou? Veď sám som nebol iný. Potreboval som tým asi kompenzovať aspoň časť môjho ja, čo nebolo dosť dobré. Iní chcú možno utešiť hŕstku ľudí, čo sú odkázaní na život tam: Je tu tak krásne. Veď čo je také krásne na plochej, monotónnej pustatine? Mars. Červená púšť. Neobývateľná a škaredá. Dokonalý úkryt. Dúfam.

Konáre zakrpateného stromu pri ceste sa pohli. Vzápätí na cestu vyskočil človek. Ruka mi automaticky siahla po zbrani, no zastavil som ju. Nebol to jeden z nich. Tento chlap vyzeral ako žolík, čo vyliezol priamo z balíčka kariet.

„Dobrý večer!“ pozdravil.

Vykročil ku mne. Zvláštne sa knísal. Mal také krivé nohy, že som pomedzi ne videl cestu, čo pokračovala do dediny. Len čo sa však priblížil, pochopil som, že nemá na hlave šašovskú čiapku. Je to Saam. Na čiapke sa mu striedala modrá, červená a žltá farba, chýbali mu na nej len zvončeky. Čižmy mal zo svetlej kože a na modrej prešívanej bunde sa leskla lepiaca páska. Zakrývala roztrhnutú látku všade tam, kde spod nej vyliezala žltkastá hmota, čo pripomínala skôr izolačnú vatu než perie.

„Ráčte, prosím, ospravedlniť moju zvedavosť,“ začal. „Kto ste?“

Bol odo mňa aspoň o dve hlavy nižší. Mal širokú tvár, ešte širší úsmev a šikmé oči Aziata. Keby ste si spísali všetky klišé predstavy obyvateľov hlavného mesta o tom, ako má vyzerať Saam, vznikol by tento chlap.

„Prišiel som autobusom,“ odvetil som.

„Videl som vás. Som Mattis.“

„Mattis,“ zopakoval som pomaly, aby som získal pár sekúnd na prípravu odpovede na jeho ďalšiu samozrejmú otázku.

„A vy ste kto?“

„Ulf,“ odvetil som. Meno dobré ako akékoľvek iné.

„Čo robíte v Kåsunde?“

„Prišiel som sem na návštevu,“ kývol som k zhluku domov.

„Ku komu?“

Mykol som plecom. „Len tak.“

„Ste z ministerstva? Prišli ste kontrolovať stav zvierat? Alebo ste misionár?“

Neviem, ako vyzerajú ľudia z ministerstva, no zavrtel som hlavou a prehrabol som si hipisácku hrivu. Asi by som sa mal ostrihať. Budem menej nápadný.

„Ospravedlňte opäť moju zvedavosť,“ zopakoval. „Kto teda ste?“

„Som lovec,“ odvetil som. Asi ma k tomu priviedli jeho otázky. V podstate to bola rovnako lož ako pravda.

„Naozaj? Prišli ste k nám loviť, Ulf?“

„Pripadá mi to tu ako dobrý revír.“

„Prišli ste zavčasu, lovecká sezóna sa začína až o týždeň, pätnásteho augusta.“

„Máte tu hotel?“

Nahlas sa zasmial. Potom zachrchlal a vypľul hnedú hrudku. Nádejal som sa, že to je žuvací tabak. Dopadla na zem so zreteľným pľasknutím.

„Penzión?“ opravil som sa. Zavrtel hlavou.

„Chatu v kempe? Izbu na prenájom?“

Na telefónnom stĺpe nad jeho hlavou visel plagát tanečnej kapely, ktorá bude hrať v Alte. Alta nie je veľmi ďaleko. Možno som sa mal nechať odviezť tam.

„A čo vy, Mattis?“ zmenil som tón a zabil som komára, čo ma pichol do čela. „Vy by ste ma nenechali prenocovať?“

„V máji som posteľou zakúril v peci. Mali sme dlhú zimu.“

„Nemáte ani pohovku? Či matrac?“

„Matrac?“ Mávol rukou k vresoviskám.

„Ďakujem, no preferujem strechu nad hlavou a štyri steny. Uvidím, či niekde nenájdem prázdnu psiu búdu. Dobrú noc.“ Vykročil som k domom.

„Jediná psia búda v celom Kåsunde je tam,“ zakričal za mnou vyčítavým tónom.

Pozrel som tým smerom. Ukazovákom mieril na budovu na kraji dediny.

„Kostol?“ Prikývol.

„Je otvorený aj uprostred noci?“

Mattis sklonil hlavu nabok. „Viete, prečo sa v Kåsunde nekradne? Lebo tu okrem sobov niet čo vziať.“

Prekvapivo elegantne sa tento kyprý chlap prehupol ponad priekopu a vykročil lúkou na západ. Uhádol som smer podľa slnka. Okrem toho ma dedo naučil, že kostolné veže na celom svete sú orientované na západ. Zatienil som si rukou oči a skúmal nekonečnú krajinu, ktorou kráčal. Kam sa, doriti, vybral?

Možno to bolo tým, že napriek hrobovému polnočnému tichu svietilo slnko. Nad dedinou sa vznášala zvláštna atmosféra. Domy akoby niekto narýchlo zbúchal bez plánu a bez lásky. Niežeby nevyzerali stabilne, no pôsobili skôr ako niečia núdzová strecha nad hlavou než skutočný domov. Praktické dosky odolné voči vrtochom počasia, ktoré netreba udržiavať. Vraky áut v záhradách, čo neboli záhradami, ale len ohradenými pásmi lúk a briez. Kočíky, no nijaké hračky. Iba pár domov malo záclony. Ostatné sklené tabule chránil pred zvedavcami odraz slnečných lúčov. Ako slnečné okuliare človeka, ktorý nechce, aby mu iní videli do duše.

Kostol bol naozaj otvorený. Dvere sa však otvárali menej ochotne, než som bol zvyknutý z iných kostolov. Samotný kostol bol malý, sporo zdobený, no pekný vo svojej jednoduchosti. Polnočné slnko osvetľovalo maľby na oknách, nad oltárom visel tradične utýraný Ježiš na kríži pred triptychom Dávida s Goliášom a malého Ježiška po stranách a Pannou Máriou v strede.

Vedľa oltára som objavil dvere do sakristie. Chvíľu som sa hrabal v skriniach. Našiel som dve kňazské rúcha, mop a vedro, no nijaké omšové víno. Škatule s oplátkami. Dal som si do úst štyri či päť. Akoby som žul pijak, vysušovali mi ústnu dutinu. Musel som ich napokon vypľuť na noviny na stole.

Ak boli dnešné, prezradili mi, že je ôsmeho augusta 1977 a protesty proti výstavbe na rieke Alta silnejú. Spoznal som starostu Arnulfa Olsena a dozvedel som sa, že provincia Finnmark, ktorá ako jediná hraničí priamo so Sovietskym zväzom, sa po smrti špióna Gunvora Galtunga Haavika cíti bezpečnejšie. Okrem toho konečne predpovedajú pre región lepšie počasie než v Osle.

Kamenná podlaha v sakristii bola príliš tvrdá, kostolné lavice zasa priúzke, a tak som vzal rúcho k oltáru, zavesil som si sako na zábradlie a ľahol som si s koženou taškou pod hlavou. Cítil som na tvári niečo vlhké. Utrel som sa a skontroloval si dlaň. Hrdzavočervená.

Zdvihol som zrak k ukrižovanému, čo mi visel priamo nad hlavou. Vtedy som pochopil, že kvapká z klenby. Deravá strecha, vlhkosť, farba hliny alebo železa. Prevrátil som sa na druhý bok, aby som neležal na boľavom ramene, a prehodil si rúcho cez hlavu, nech ma neruší slnko. Zatvoril som oči.

Tak. Nelám si hlavu. Zabudni na všetko. Máš strechu nad hlavou.

Strhol som si z hlavy rúcho a zalapal po dychu. Kurva.

Nehybne som civel do stropu. Po pohrebe som nemohol spávať a užíval som válium. Neviem, či som sa stal závislým, no už sa mi bez liekov zaspávalo ťažko. Ak som nebol na smrť unavený.

Opäť som sa zakryl rúchom a zažmúril som oči. Sedemdesiat hodín na úteku. Tisícosemsto kilometrov. Pár hodín spánku na sedadlách vlaku a v autobuse. Mal by som spať ako zarezaný.

Potrebujem myslieť pozitívne.

Pokúšal som sa spomenúť si, aké to bolo kedysi. A ešte predtým. Márne. Na myseľ mi prichádzalo len to ostatné. Muž v bielom. Smrad rybaciny. Čierna hlaveň pištole. Rinčanie skla, pád. Zahnal som myšlienky, vystrel som ruku a zašepkal jej meno.

Vtedy konečne prišla.

Prebral som sa. Zostal som nehybne ležať.

Niečo ma zobudilo. Niekto do mňa strčil. Opatrne, akoby ma ani nechcel zobudiť a len sa uisťoval, že pod rúchom niekto leží.

Sústredil som sa, aby som dýchal pravidelne. Možno mám ešte šancu, možno si zatiaľ nevšimli, že som sa prebral.

Ruka sa mi pohla k boku. Až kým som si neuvedomil, že sako s pištoľou som zavesil na zábradlie oltára.

Dosť amatérske na to, že sa snažím byť profík.

2. KAPITOLA

Dýchal som zhlboka, pulz mi pomaly klesal.

Telo už pochopilo to, načo mozog potreboval ešte chvíľu. Ak by to boli oni, neštuchali by domňa. Strhli by zomňa rúcho, potvrdili by si, že som to ja, arozstrieľali by ma narešeto.

Opatrne som vyzrel spod látky.

Dívala sa namňa pehavá tvár. Pršinos, leukoplast načele asvetlé obočie nadnezvyčajne modrými očami. Dočela mu padala hustá ryšavá ofina. Koľko môže mať rokov? Deväť? Možno trinásť? Netuším. Vdeťoch sa fakt nevyznám.

„Nemôžeš tu ležať.“

Poobzeral som sa okolo seba. Zdalo sa, že je sám.

„Prečo nie?“ spýtal som sa zachrípnuto.

„Mama prišla upratať.“

Postavil som sa, poskladal som rúcho, vzal som sako zozábradlia askontroloval pištoľ. Priobliekaní mi ramenom preletela hrozná bolesť.

„Si južan?“ vyzvedal chlapec.

„Podľa toho, kto je preteba južan.“

„Ten, kto je južne odtiaľto.“

„Všetci sú južne odtiaľto.“

Chlapec sa namňa zvedavo pozrel. „Volám sa Knut. Mám desať rokov. Ako sa voláš?“

Chcel som si niečo vymyslieť. Spomenul som si navčerajšiu verziu. Ulf.

„Koľko máš rokov, Ulf?“

„Veľa,“ odvetil som, masírujúc si krk.

„Viac než tridsať?“

Buchli dvere dosakristie. Obzrel som sa. Žena prekvapene hľadela namňa. Ihneď mi napadlo, že je naupratovačku príliš mladá. Vyzerala mocne. Napredlaktí aj naruke, vktorej držala pookraj plné vedro, jej vystupovali žily. Mala široké plecia aúzky driek. Nohy skrývala podstaromódnou skladanou sukňou. Až potom som si všimol jej vlasy. Dlhé ataké tmavé, že sa ligotali vosvetle, čo prenikalo cezvysoké okná. Zopla si ich jednoduchou sponou.

Vykročila kumne, opätky búchali opodlahu. Podišla celkom blízko, objavil som jej jemné pery sjazvou porázštepe. Ako môže mať žena stakou tmavou pokožkou avlasmi také modré oči?

„Dobré ráno,“ pozdravila.

„Dobré ráno. Prišiel som vnoci autobusom. Nemal som kde...“

„Vporiadku,“ prerušila ma. „Tieto dvere sú otvorené prekaždého.“ Povedala to bezštipky vrúcnosti, položila vedro aj mop anačiahla kumne ruku.

„Ulf,“ predstavil som sa achcel som jej podať ruku napozdrav.

„Rúcho,“ odstrčila mi ju. Sklopil som zrak kukôpke, čo som držal vdruhej ruke.

„Nenašiel som deku,“ zamrmlal som arýchlo som jej ho podal.

„Anič iné podzub okrem našej eucharistie.“ Rozhrnula hrubú bielu látku apozorne ju kontrolovala.

„Prepáčte. Samozrejme, že zaplatím.“

„Aspoňže vám pomohla, spožehnaním alebo bezneho. Nabudúce nám už, prosím, nepľujte nastarostu.“

Neviem, či som zachytil naozaj úsmev, no jazva nahornej pere sa pohla. Bezslova sa zvrtla azmizla vsakristii.

Vzal som tašku aprekročil zábradlie oltára.

„Kam ideš?“ chcel vedieť chlapec.

„Von.“

„Prečo?“

„Prečo? Lebo tu nebývam.“

„Mama sa nehnevá.“

„Pozdrav ju.“

„Odkoho?“ ozval sa jej hlas. Už kráčala späť koltáru.

„OdUlfa.“ Začínal som si nato meno zvykať.

„Čo robíte vKåsunde, Ulf?“ Žmýkala handru nadvedrom.

„Prišiel som loviť.“ Napadlo mi, že vtakej malej dedine bude lepšie držať sa jedného príbehu.

Pripevnila handru namop. „Čo?“

„Tetrovy,“ tipol som si. Žije tetrov aj takto vysoko nasevere? „Vlastne, čokoľvek, čomu bije srdce,“ dodal som rýchlo.

„Tento rok je nahlodavce biedny.“

Usmial som sa. „Mne ide skôr oväčšie tvory.“ Zdvihla obočie. „Chcem tým povedať, že aj tetrovov je málo.“ Ticho.

Prerušil ho až Knut. „Dravce, ktoré nemajú dosť myší ahrabošov, útočia navajcia tetrovov.“

„Ach tak,“ prikývol som. Nachrbte som zacítil kropaje potu. Potrebujem sa osprchovať. Operiem si aj košeľu. Aurčite aj sako. „Niečo už azda nájdem. Viem, že som okrem toho prišiel priskoro. Lovecká sezóna sa začína až otýždeň. Musím sa dovtedy rozstrieľať.“ Veril som, že Saam mi dal správne informácie.

„Sezóna ako sezóna,“ zamrmlala žena aprešla handrou pomieste, kde som predchvíľou ležal, taksilno, až zapískala guma. „Iba vy južania si myslíte, že vládnete aj prírode. Tu nasevere lovíme, keď potrebujeme jedlo. Ak nepotrebujeme loviť, dávame prírode pokoj.“

„Spomínate potreby,“ nadviazal som. „Neviete, kde by som sa tu mohol ubytovať?“

Prestala umývať aoprela sa ometlu. „Stačí vám zaklopať nadvere, každý vás prichýli.“

„Každý?“

„Podľa mňa áno. Akurát, že ľudia teraz nie sú väčšinou doma.“

„Ach tak,“ pozrel som sa naKnuta. „Prázdniny?“ Súsmevom zavrtela hlavou. „Sú napaši. Všetci majitelia sobov trávia tieto dni vstanoch avkaravanoch napasienkoch pripobreží. Pár dedinčanov je ešte narybách. Amnohí sú aj naschôdzi vKautokeine.“

„Chápem. Bola by možnosť prenajať si posteľ aj uvás?“ Postrehol som jej zaváhanie arýchlo som dodal: „Platím dobre. Kráľovsky.“

„Aj tak by vám tu nikto nedovolil platiť. Manžel však nie je doma. Nepatrí sa to...“

Nepatrí sa? Pozrel som najej sukňu adlhé vlasy.

„Rozumiem. Viete onejakom dome, ktorý by... neležal úplne vcentre? Aby som tam našiel pokoj. Avýhľad doďaleka.“ Nech vidím, keď niekto pôjde.

„Nuž,“ zamyslela sa. „Keď už idete loviť, môžete si prenajať loveckú chatu. Všetci ju využívajú. Leží bokom oddediny, je vnej trochu tesno, nijaký luxus, no určite tam nájdete pokoj. Anepochybujte ovýhľade navšetky svetové strany.“

„To znie ako dokonalé miesto.“

„Knut vás tam zavedie.“

„Netreba, nájdem...“

„Nie!“ skočil mi doreči Knut. „Prosím!“ Opäť som sa naňho pozrel.

Letné prázdniny. Všetci sú preč. Určite ho otravuje, že musí byť smamou vpráci. Konečne sa niečo deje.

„Jasná vec,“ usmial som sa. „Ideme?“

„Áno!“

„Ešte by ma zaujímala jedna vec,“ zamyslela sa tmavovlasá žena ažmýkala handru vovedre.

„Sčím budete loviť? Brokovnica sa vám dotej tašky nezmestí.“

Uprene som sa zadíval natašku. Akoby som ju chcel očami zmerať azistiť, či má pravdu.

„Zabudol som si zbraň vovlaku,“ povedal som pochvíli. „Už som im volal. Sľúbili, že mi ju opár dní pošlú autobusom.“

„Veď sa potrebujete rozstrieľať,“ pripomenula mi súsmevom. „Kým sa nezačne tá vaša sezóna.“

„Ja...“

„Požičiam vám mužovu brokovnicu. Počkajte ma vonku, kým skončím. Ochvíľu som hotová.“

Brokovnica? Veď, doriti, prečo nie? Akeďže sa ani jedna zviet nekončila otáznikom, len som prikývol avykročil kdverám. Počul som zasebou chlapcov dych aspomalil som. Stúpil mi nanohu.

„Ulf?“

„Áno?“

„Poznáš nejaký dobrý vtip?“

Opieral som sa ojužnú stenu kostola afajčil som. Vlastne neviem, prečo fajčím. Nie som závislý. Chcem povedať, že moja krv nebaží ponikotíne. Nejde oto. Ide oniečo iné. Nafajčení ma voľačo upokojuje. Rovnako dobre by som mohol fajčiť slamu. Som závislý oddrog? Nie, rozhodne nie. Možno som alkoholik, no ani tým si nie som istý. Som však rád podparou, podgurážený, opitý, to je jasné. Aválium. Rád som užíval válium. Lepšie povedané, nerád som ho neužíval. Ide ojedinú opojnú látku, sktorou som musel vedome skončiť.

Keď som začal predávať hašiš, chcel som tým financovať najmä vlastnú spotrebu. Rovnako jednoduché ako logické. Kúpite dosť nato, aby ste mohli zjednať, dve tretiny predáte vmalých dávkach zavyššiu cenu arazom máte jazdu zdarma. Cesta kdílerovi naplný úväzok je odtiaľ krátka. Dlhá bola cesta kprvému obchodu. Dlhá, kľukatá asprevádzalo ju pár zastavení, bezktorých by som prežil. Tak som stál vZámockom parku amrmlal svoje úsečné (hašiš?) okoloidúcim, ktorí mali dosť dlhé vlasy alebo dosť šibnuté šaty. Aako to vživote chodí, prvý raz to je vždy najhoršie. Keď sa primne zastavil chalan soslušivým účesom avmodrej košeli, aby si vypýtal dva gramy, vydesil som sa autiekol preč.

Vedel som, že to nie je špeh odfízlov, tí chodia dlhovlasí aobliekajú sa nasilu šibnuto. Bál som sa, že je odRybára. Postupne som pochopil, že Rybár sa otakéto malé ryby nestará. Stačí si dať pozor, aby človek príliš nenarástol. Anepokúšať sa preniknúť najeho trh samfetamínom aheroínom. Ako Hoffmann. SHoffmannom sa to zle skončilo. Hoffmann už vtom čase nebol.

Zahasil som cigaretu onáhrobný kameň.

Máte svoj vymeraný čas, zhoríte pofilter anadíde neúprosný koniec. Práve vtom je celý zmysel – zhorieť až pofilter, nezhasnúť skôr. Teda, zmysel ako zmysel, bol to minimálne môj cieľ. Nazmysel vlastne seriem. Odpohrebu som však dosť často pochyboval aj tom, že to je môj cieľ.

Privrel som oči asústredil sa naslnko, aby som cítil, ako mi zohrieva pokožku. Vychutnával som to. Hedone. Grécka bohyňa slasti. Pohanská bohyňa, ako volajú cudzích bohov vtejto pokrstenej zemi. Slušne arogantné nazývať všetkých bohov, ktorých ste si sami nevymysleli, pohanskými. Nebudeš mať iných bohov okrem mňa. Typický príkaz ktoréhokoľvek diktátora. Vtipné, že kresťania si to nevšimli, neodhalili systém, čo sa sám obnovuje, napĺňa, dokazuje vlastné tvrdenia nazáklade vlastných tvrdení astará sa oto, aby dvetisíc rokov staré povery prežili dodnes. Zmysel systému, spása, je pritom vyhradená hŕstke šťastlivcov, ktorým sa podarilo narodiť počas kratučkej chvíle vhistórii ľudstva, navyše namaličkej ploche planéty, kde mali šancu vypočuť si posolstvo azaujať postoj kúsečnej predajnej fráze: (spásu?).

Teplo zmizlo. Slnko zatienil mrak.

„To je babka.“

Otvoril som oči. Nebol to mrak. Slnko tvorilo svätožiaru okolo chlapcových ryšavých vlasov. Skutočne je tá žena jeho babka?

„Prosím?“

Kývol rukou. „Vhrobe, naktorý si zahodil ohorok.“

Obzrel som sa tým smerom. Spomedzi kvetín pričiernom kameni ešte stúpal dym. „Prepáč. Mieril som nacestu.“

Skrížil si ruky nahrudi. „Naozaj? Ako chceš strieľať tetrovy, keď nevieš trafiť ani nacestu?“

„Dobrá otázka.“

„Už si si spomenul nanejaký vtip?“

„Nie, veď som ti hovoril, že to chvíľu potrvá.“

„Trvá to už...“ Pozrel sa nafiktívne hodinky.

„... dvadsaťpäť minút.“

Preháňal. Už som tušil, že cesta naloveckú chatu bude dlhá.

„Knut! Neotravuj pána!“ Mama. Vyšla zkostola akráčala kbránke.

Vstal som avykročil zaňou. Mala svižný krok ajej prehnutý chrbát mi pripomínal labuť. Cesta zkostola viedla medzi domy. Takže toto je Kåsund. Ticho takmer trhalo bubienky. Ešte som tu okrem týchto dvoch aSaama nevidel iných ľudí.

„Prečo nemáte naoknách záclony?“ vyzvedal som.

„Laestadius nás učí, že máme dodomu vpúšťať Božie svetlo.“

„Laestadius?“

„Lars Levi Laestadius. Naozaj ste ešte nepočuli ojeho učení?“

Zavrtel som hlavou. Čosi som otomto švédskom kňazovi zminulého storočia čítal. Robil poriadky shýrením medzi miestnymi, no netušil som, čo kázal.

„Knut!“

„Ste si istý?“