Start

JO NESBØ

BLOD PÅ SNØ

Copyright © 2015 by Jo Nesbø

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2015 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z nórskeho originálu Blod på Snø

(H. Aschehoug & Co., W. Nygaard,

Oslo 2015) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 782. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4476-4

1. KAPITOLA

Snehové vločky tancovali v svetle lampy ako chuchvalce vaty. Vznášali sa bez cieľa, akoby sa nevedeli rozhodnúť, či chcú klesnúť na zem, alebo stúpať k oblohe. Jednoducho sa nechali unášať ľadovým vetrom, vanúcim z hlbokej tmy nad Oslofjordom. Vietor a sneh sa oddával tancu medzi zatvorenými skladmi v neosvetlenom prístave, až kým sa to vetru nezunovalo a neodložil svojho tanečníka k stene. Zo snehu vietor vyfúkal všetku vlahu a ukladal sa k topánkam muža, ktorému som práve strelil do hrude a do krku.

Krv mu kvapkala z goliera do snehu. Niežeby som vedel o snehu veľa – neviem vlastne nič o ničom –, no kdesi som čítal, že snehové kryštály, čo vznikajú za treskúcej zimy, sú celkom iné než mokrý, hrubozrný alebo tvrdý sneh. Forma kryštálov a suchosť snehu spôsobia, že hemoglobín v krvi si zachová svoju červenú farbu. Pri pohľade na sneh pod mužovým telom som si nevdojak spomenul na kráľovský purpurový plášť a hermelín z rozprávok, čo mi čítavala mama, keď som bol malý. Mala rada rozprávky a kráľov. Preto som dostal meno po jednom z nich.

V novinách písali, že ak sa do konca roka neoteplí, rok 1977 bude najchladnejší v povojnovom období a zapíše sa do dejín ako začiatok novej ľadovej doby, ktorej príchod predpovedajú vedci už nejaký čas. Čo ja viem? Azda len to, že muž, ktorý predo mnou ešte pred chvíľou stál, čoskoro zomrie. Potvrdili to jeho smrteľné kŕče. Muž patril do Rybárovej partie. V jeho zavraždení nebolo nič osobné. Pripomenul som mu to, keď padal na zem, zanechávajúc na múre krvavý pás. Niežeby mu to pomohlo. Keď raz zastrelia mňa, chcem, aby to bolo osobné. Nehovoril som mu to ani preto, aby ma neprenasledoval jeho duch. Neverím na duchov. Skrátka mi nič iné nenapadlo. Prečo som vôbec potreboval niečo hovoriť? Možno pre blížiace sa Vianoce? Vraj máme na Vianoce k sebe bližšie. Čo ja viem?

Čakal by som, že krv na snehu zamrzne. Sneh ju však nasal, stiahol pod povrch, ukryl, akoby ju potreboval. Kráčal som domov a predstavoval si, ako sa zo závoja dvíha snehuliak. Pod mŕtvolne bledou, ľadovou pokožkou mu presvitajú žily. Zastavil som sa v telefónnej búdke a oznámil Danielovi Hoffmannovi, že úlohu som splnil.

Hoffmann ma pochválil. Ako zvyčajne sa na nič nepýtal. Buď sa mi už naučil dôverovať za štyri roky, čo preňho popravujem ľudí, alebo nechcel nič počuť. Úloha je splnená. Prečo by sa mal muž ako on trápiť viac, keď platí ľuďom za to, aby sa trápil menej. Požiadal ma, aby som sa zajtra zastavil, vraj má pre mňa novú prácu.

„Novú prácu?“ spýtal som sa. Rozbúchalo sa mi srdce.

„Áno,“ prikývol Hoffmann. „Novú zákazku.“

„Ach tak.“

S úľavou som položil. Neviem si predstaviť, že by som mal v živote robiť niečo iné.

Vymenujem vám štyri práce, na ktoré sa vôbec nehodím. Neviem šoférovať auto na úteku. Bez problémov jazdím rýchlo. Neviem však jazdiť anonymne a vodič na úteku musí splynúť s ostatnými autami na ceste. Dostal som seba aj dvoch chalanov z partie za mreže, lebo som nešoféroval dosť anonymne. Spočiatku som fičal ako blázon, kombinoval som poľné cesty s hlavnými, dávno som sa striasol prenasledovateľov a na švédsku hranicu mi zostávalo posledných pár kilometrov. Vtedy som ubral plyn, vedome som spomalil a dodržiaval všetky predpisy ako dedko na nedeľnom výlete. Napriek tomu ma zastavila policajná hliadka. Neskôr mi policajti prezradili, že netušili, koho chytajú, lebo som neprekročil povolenú rýchlosť a neporušil nijaké predpisy. Mohol za to vraj môj spôsob jazdy. Ani oni nevedeli, prečo sa im zdal podozrivý.

Nehodím sa ani na lúpenie. Čítal som, že polovica zamestnancov banky, ktorí sa stanú obeťou lúpežného prepadnutia, trpí následne psychickými problémami, niektorí sa ich už nikdy nezbavia. Čo ja viem? Starec, ktorý sedel za poštovým priečinkom, keď sme vošli, začal mať psychické problémy veľmi rýchlo. Klesol na zem len preto, že moja zbraň mierila približne jeho smerom. Na druhý deň som sa v novinách dočítal, že utrpel trvalú psychickú ujmu. Neverím takým rýchlym diagnózam, ale aj tak. Naozaj nerád ľuďom spôsobujem psychickú ujmu. Rozhodol som sa ho navštíviť v nemocnici. Jasné, že ma nespoznal, na pošte som mal masku Santa Clausa. (To je inak dokonalá maska. Nikto nebude predsa uprostred predvianočných nákupov zastavovať troch Santa Clausov, ktorí vybiehajú z pošty s plnými vrecami.) Zastal som na prahu jeho izby a chvíľu ho študoval. Ležal na prostrednej posteli a čítal si komunistický plátok Triedny boj. Nemám nič proti komunistom. Alebo áno, vlastne mám. Najradšej by som proti nim nič nemal, jednoducho si myslím, že sa mýlia. Preto ma premkli ľahké výčitky svedomia z toho, ako šialene sa mi uľavilo, keď som ho videl čítať Triedny boj. Jasné, medzi ľahkými výčitkami a ťažkými výčitkami existuje rozdiel. Aj tak hovorím, šialene sa mi uľavilo. Skončil som s lúpením. Ďalšou obeťou by už nemusel byť komunista.

Po tretie: nemôžem robiť s drogami. Nezvládam to. Niežeby som sa zdráhal pýtať peniaze od ľudí, ktorí dlhujú mojim šéfom. Narkomani si môžu za svoju biedu sami a zastávam názor, že človek má pykať za svoje chyby. Problém je – a to mi hovorila už mama –, že mám slabú a citlivú povahu. Mama to isto vedela. Ruky preč od drog! Podľa mamy som typ človeka, ktorý hľadá čokoľvek, čomu by sa mohol podriadiť. Môže to byť náboženstvo, starší brat alebo šéf. Alkohol alebo drogy. Okrem toho neviem ani počítať, nenarátam ani do desať a prestanem sa sústrediť. Je jasné, že to nie je žiadna sláva, keď máte dílovať drogy alebo vymáhať dlhy.

Fajn. Posledná vec. Prostitúcia. V podstate o tom istom. Nemám problém, keď si dievčatá zarábajú, ako vedia, a keď chlap – napríklad ja – dostane tretinu peňazí, aby im umožnil vykonávať svoje remeslo. Vždy som tvrdil, že dobrý pasák je hoden každej koruny. Problém je, že sa rýchlo zaľúbim a prestávam myslieť na biznis. A bez ohľadu na to, či som zaľúbený, neviem ani nadávať, biť ani vyhrážať sa dámam. Možno je to vina mamy, čo ja viem? Preto sa ani nemôžem prizerať, keď iní mlátia ženy. Prepne mi z toho. Zoberte si napríklad krivú a hluchonemú Mariu. Neviem, ako tie dva defekty – krivá a hluchonemá – spolu súvisia, zrejme nijako, no taký je život. Keď vám raz začnú chodiť zlé karty, nezmeníte to. Preto mala Maria za frajera debilného narkomana. Chlapík s francúzskym menom dlhoval Hoffmannovi trinásťtisíc. Videl som ju prvýkrát, keď na ňu kývol Hoffmannov hlavný pasák Pine. Kabát si asi šila sama, vlasy si vyčesala do uzla, akoby práve vyšla z kostola. Sedela na schodoch pred nočným barom Ridderhallen a usedavo plakala. Pine mi vysvetlil, že musí odpracovať frajerov dlh. Napadlo mi, že bude lepšie, ak začne zľahka, ručnou prácou. Hneď z prvého auta, do ktorého nastúpila, vyletela už po desiatich sekundách. Rumázgala odušu a Pine na ňu vrieskal. Možno si myslel, že inak ho nebude počuť. Možno práve to bola posledná kvapka. Pineho rev. A moja mama. Preplo mi. V podstate som rozumel argumentom, čo sa jej Pine snažil natlačiť do mozgu, no skončilo sa to tým, že som ho zmlátil, môjho vlastného šéfa. Potom som vzal Mariu do bytu, o ktorom som vedel, že sa ho ešte len chystajú prenajať, a preto je zatiaľ prázdny. Zašiel som za Hoffmannom a snažil sa ho presvedčiť, že som nepoužiteľný aj ako pasák.

Hoffmann mi vysvetlil – v tom sa mu nedá protirečiť –, že nesmie dopustiť, aby jeho dlžníci unikali bez trestu. Kazilo by mu to platobnú disciplínu iných, väčších klientov. A tak som sa vydal hľadať Francúza s vedomím, že Pine a Hoffmann idú po dievčati, ktoré bolo také hlúpe, že na seba prevzalo frajerov dlh. Našiel som ho v byte v štvrti Fagerborg. Bol rovnako zdrogovaný ako na mizine. Pochopil som, že ním môžem triasť, koľko chcem, nedostanem z neho ani korunu. Vysvetlil som mu, že ak sa ešte raz čo len priblíži k Marii, rozmlátim mu mozog na kašu. Hoci pochybujem, že by mu to nejako ublížilo. Potom som išiel za Hoffmannom a zaklamal mu, že jej frajer sa konečne dostal k peniazom. Dal som mu trinásťtisíc a počítal som s tým, že honba na dievča sa tým skončila.

Neviem, či Maria niečo užívala, kým bola s tým chlapom, či tiež patrila medzi ľudí, ktorí sa potrebujú podriadiť, no teraz pôsobila fajn. Pracovala v malých potravinách, kam som občas zašiel, aby som sa ubezpečil, že je v poriadku a frajer ju nestiahol späť do žumpy. Jasné, že som dbal o to, aby ma nevidela. Z tmy som sa díval do osvieteného obchodu a videl som ju sedieť za pokladnicou. Nahadzovala ceny, a keď sa jej niekto prihovoril, kývla na kolegyňu. Každý z nás občas potrebuje mať pocit, že žijeme v súlade s predstavami našich rodičov. Netuším, čo pre mňa plánoval otec, no toto bolo o mame. Starala sa o iných lepšie než sama o seba a ja som ju zrejme vnímal ako svoj ideál. Bohvie. Aj tak som nemal na čo míňať peniaze od Hoffmanna. Je niečo divné na tom, že som ponúkol slušné karty dievčaťu, ktoré malo pri ich rozdávaní takú smolu?

Takže si to zhrňme. Neviem šoférovať pomaly, som mäkký ako maslo, priľahko sa zaľúbim, v zúrivosti strácam kontrolu a neviem počítať. Čosi som prečítal, no viem dosť málo a netuším v podstate nič o veciach, čo sa dajú na niečo využiť. A píšem pomalšie, než rastie stalaktit.

Načo je takýto človek Danielovi Hoffmannovi? Odpoveď ste si už zrejme domysleli. Takýto človek je jeho kat.

Nemusím šoférovať, zabíjam zväčša ľudí, ktorí si to zaslúžia, nepotreboval som riešiť ťažké rovnice. Doteraz som nemusel.

Zrazu musím riešiť hneď dve.

Prvá ma podvedome trápi už dlhšie. Viem toho toľko na svojho šéfa, že ho to už iste začína mrzieť. Určite zvažuje, či nenastal čas popraviť svojho kata. Je to ako s tou čiernou vdovou, však? Niežeby som sa vyznal v arachnológii – ak sa to tak povie –, no nechodí to tak, že samička sa nechá pretiahnuť samcom, ktorý je od nej oveľa menší? A keď je hotový a už ho nepotrebuje, jednoducho ho zje. V knihe Ríša zvierat 4: Hmyz a pavúky v knižnici Deichmanske je obrázok čiernej vdovy, ktorej trčia z pohlavného otvoru odhryznuté samcove pedipalpy, akýsi penis pavúkov. Vidno aj krvavočervenú značku v tvare presýpacích hodín, ktorú má samička na bruchu. Presýpacie hodiny merajú minúty, ty patetický, nadržaný samec. Máš poznať návštevný čas. Lepšie povedané, máš vedieť, kedy sa skončil. A vtedy ťahaj do pekla, či prší, alebo sneží, či máš v boku dve guľky, alebo nie, ťahaj k tomu jedinému, čo ťa môže zachrániť.

Tak som to vnímal. Rob svoju prácu, no udržiavaj si odstup.

Preto sa mi Hoffmannova nová zákazka vôbec nepáčila.

Dostal som za úlohu popraviť jeho manželku.

2. KAPITOLA

„Olav, chcem, aby si to narafičil ako vlámanie.“

„Prečo?“

„Musí to vyzerať inak než skutočnosť. Polícia vždy reaguje, keď príde oživot slušný občan. Pustí sa dovyšetrovania splným nasadením. Akeď nájde obeť vpodobe ženy, ktorá mala milenca, všetky indície ju nasmerujú namanžela. Samozrejme, že vdeväťdesiatich percentách právom.“

„Vsedemdesiatich štyroch, sir.“

„Prosím?“

„To som len čítal, sir.“

Jasné, že vNórsku sa ľudia neoslovujú sir, nech sú aj vpodriadenom postavení. Len kráľovskú rodinu oslovujeme jej kráľovská výsosť. Daniel Hoffmann si to však tak prial. Oslovenie sir prevzal zAnglicka aj skoženým nábytkom, knižnicami zčerveného mahagónu asknihami vkoženej väzbe. Ich staré zažltnuté, nikdy nečítané strany bolipopísané dielami anglických klasikov. Ich mená mi nič nehovorili, ovládam len tých hlavných: Dickensa, Brontëovú aAustenovú. Kvôli mŕtvym básnikom mal však Hoffmann vkancelárii taký suchý vzduch, že som pokaždej návšteve ešte dlho vykašliaval zaprášenú celulózu. Netuším, čo ho naAnglicku tak fascinovalo, no ktosi mi spomínal, že tam študoval avrátil sa plný ambícií skufrom tvídových oblekov asostrojenou oxfordskou angličtinou snórskym prízvukom. Nezískal diplom anaučil sa iba to, že peniaze rozhodujú ovšetkom. Ak sa človek chce presadiť vbiznise, musí investovať vodvetví, kde je konkurencia najslabšia. VOsle to bol vtom čase obchod sprostitúciou. Aja tomu verím. Daniel Hoffmann pochopil, že aj jednooký sa stane kráľom natrhu, ktorý riadia šarlatáni, idioti aamatéri. Treba byť nato len morálne dostatočne flexibilný, aby človek dennodenne vyhľadával avysielal mladé ženy nadráhu prostitúcie. Hoffmann pokrátkom zamyslení usúdil, že taký je. Poniekoľkých rokoch expandoval natrh sheroínom apatril už medzi úspešných biznismenov. Obchod sheroínom vOsle dovtedy riadili nielen šarlatáni, idioti aamatéri, ale navyše aj narkomani. Potvrdilo sa, že Hoffmann je dostatočne morálne flexibilný, aby posielal mladých ľudí dodrogového pekla, apreto opäť uspel. Poslednýproblém preňho predstavoval Rybár. Žiaľ, ukázalo sa, že tento relatívne čerstvý konkurent natrhu sheroínom nie je idiot. Boh mi je svedkom, že vOsle sa pohybovalo dosť narkomanov, aby sa uživili obaja, no napriek tomu sa snažili navzájom vymazať zozemského povrchu. Prečo? Nuž... Predpokladám, že ani jeden znich sa nenarodil smojím talentom. Nevedeli sa podriadiť. Ak takíto ľudia, ktorí musia vládnuť a musia sa dostať natrón, zistia, že im je žena neverná, dostávame sa natenký ľad. Daniel Hoffmann by mal podľa mňa lepší ajednoduchší život, keby bol schopný nevšímať si alebo aspoň odpustiť žene drobnú aférku.

„Chcel som si vziať naVianoce dovolenku,“ nadýchol som sa. „Plánoval som nachvíľu sniekým niekam vypadnúť.“

„Ešte som sa jej ani nepýtal,“ odvetil som. „Ale...“

„Tu máš adresu.“

„Dni trávi doma sama,“ vysvetlil mi Hoffmann.

„Olav?“