THE UNEXPECTED CONSEQUENCE OF BLEEDING ON A TUESDAY

Copyright © 2025 by Kelsey B. Toney

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems.

This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Magdaléna Stárková, 2026

Cover illustration © Tereza Eager, 2026

ISBN 978-80-284-0694-3

Pro všechny, komu někdy vážně skvělý den pokazila vážně hrozná menstruace.

Tahle knížka je pro vás.

KAPITOLA JEDNA

Od jisté doby mě překvapivě vůbec nerozhodí, když se ráno probudím v kaluži vlastní krve.

No dobře, vím, že menstruační tekutina není technicky vzato úplně čistá krev, ale co. Má k ní dost blízko.

Navíc – kdyby mě v tomhle stavu někdo viděl, určitě by se domníval, že mě rafl velociraptor.

A to rovnou do vagíny.

„Dneska ne! Ne! Ne už zase!“

Otočila jsem se na bok, abych rozsvítila lampu vedle postele, a břicho se mi stáhlo v křeči. Ne že bych měla nějaké pochybnosti, ale přesto jsem agresivně odhodila deku.

Pod ní hotový masakr.

„Ne, ne, ne,“ protáhla jsem obličej do zoufalé grimasy.

Krev mi pulzovala až v krku, na dlaních a ve spáncích. Lepkavý pot z tváří se mi rozšířil až pod nos.

Jen aby bylo jasno – krev se mnou ani nepohnula, zato fakt, že jsem zase dostala menstruaci, mě přinutil panikařit.

Spousta lidí nemá měsíčky ráda nebo si o nich myslí, že jsou bolestivé nebo otravné.

Já bych neřekla, že je nemám ráda. Já je totiž z duše nenávidím. Sotva na ně jen pomyslím, prskám v záchvatu totální zuřivosti.

Tvrdím, že menstruace je jedinou opravdovou nejhorší částí mého života, a kdybych si mohla vydlabat útroby lžičkou na meloun a přežít to, hned teď bych s posledním dolarem v kapse sedla do auta a jela si ji do nejbližšího supermarketu koupit.

Popadla jsem telefon. Bylo 3:24 ráno jednoho krásného úterý. Otevřela jsem appku s menstruačním kalendářem, abych si potvrdila, že… jsem to měla dostat až ve čtvrtek.

Zabořila jsem si hlavu do dlaní a přitiskla prsty na zavřená víčka, zpod nichž přesto uklouzlo pár zoufalých slz. Měla jsem mít dva celé dny – ještě trochu času. Možná že to bylo jen opravdu silné špinění. Třeba jsem to ještě nedostala tak úplně. Jenže vzhledem k tomu, že jsem vypadala jako po havárii v továrně na kečup, nezbylo mi než si přiznat, že jahodový týden právě přišel.

Naproti posteli se na nástěnce rýsovaly stíny kolem okrajů skládačky nebe–peklo–ráj a papírových výstřižků. Byly na nich obrázky žen ve zdravotnické uniformě s chirurgickými čepicemi na hlavách, reklama na produktovou linii stetoskopů „jen pro ženy“ (v jemných pastelových barvách, které jsem veřejně hanila, ale v duchu se nad nimi rozplývala), foto pozemků Gleesonovy univerzity z infoletáčku a několik ručně psaných manter, jež mi dodávaly inspiraci, aby se ze mě jednou stala ta nejlepší gynekoložka na světě.

A nejlepší jsem být musela, protože jsem potřebovala najít odpověď.

Chtěla jsem zjistit, co je se mnou v nepořádku.

Za opravdovou diagnózou už jsem se honila celé roky, jenže bohužel pro mě se celá lékařská komunita radostně shodla na tom, že jsem jen hysterická holka, která dělá ze všeho zbytečné drama.

Svalila jsem se z postele, protože mi najednou bylo příliš slabo na to, abych vstala.

Přes stisknuté rty jsem zasténala. „Tohle není dobrý,“ zaskučela jsem pro sebe.

Sotva jsem sáhla po klice, zavířila mi v břiše náhlá nevolnost. Tak tak jsem se dostala k míse, než se mi z krku vyvalilo všechno, co jsem kdy za život snědla.

„Ach, jaká nádhera, když mě v časnou ranní hodinu vzbudí zvuk tvého zvracení,“ pronesla Regan, když otevřela dveře na své straně naší sdílené koupelny.

„Sorry, ségra,“ zakňučela jsem do mušle.

Ve dveřích si přidřepla, aby mi byla blíž a mohla mi držet vlasy. Její hbité ruce mi ze špinavě blond hřívy chvatně upletly mastný cop. „No jo, no jo,“ špitla, „počkej.“

Jakmile jsem spláchla, namočila si Regan žínku. Já jsem se na podlaze schoulila do klubíčka, když ji vymáchala a bez dlouhých cirátů mi ten kus hadru připlácla na obličej. Potom se zanořila do skřínky pro pár volně prodejných léků.

„Dík,“ pípla jsem a nepříliš ochotně se pokusila postavit. „Prom…“

„Ne, ne, ne! Hned si zase lehni a – při vší lásce – mlč,“ usmála se na mě.

Následovaly pouhé vteřiny ticha, než mi to nedalo. „Ale mě to vážně mrzí…“

„Doooost!“ broukla moje mladší sestra a nasadila přísný pohled. Raději jsem to vzdala.

Od doby, kdy jsem to poprvé dostala, zaplavily můj život omluvy za to, jak jsem všem na obtíž, potřebuju pomoct, někde chybím a někomu kazím plány.

Ležím v koupelně na podlaze s hlavou na Reganině klíně a silou vůle se snažím donutit vlastní tělo, aby mě bolelo méně, a ne více. Sestra mi dala dva ibuprofeny, které jsem zapila hltem léku proti nevolnosti (který mě na další dva dny pravděpodobně pěkně ucpe), jenže mi bylo pořád stejně zle. Hlava se mi taky točila vesele dál. A bolest? Minutu od minuty horší.

Zoufale jsem se pokoušela nepropadat panice, jenže když jsem ani nedokázala zjistit, jestli šílím kvůli škole, nebo bolestí, jen mě to poděsilo o to víc. Zrychlil se mi dech, do tváří se mi zakousl chlad a začala se mi třást brada. „Neuvěřitelný,“ vydechla jsem spíš pro sebe s očima plnýma štiplavých slz. „Proč se Elvíra nikdy nedrží kalendáře?“

„Přišla dřív, co? O kolik? O dva dny? Co má vůbec za problém?“

„Asi se snaží udělat si jméno,“ řekla jsem.

Pěkně mě štvalo, že Regan shledala nutným sledovat moji menstruaci společně se svou vlastní. Slušný trapas. Krátce jsem kývla.

„To je dobrý,“ konejšila mě sestra, „budeš v pohodě. Dej tomu ibáči ještě pár minut, aby zabral, než začneš panikařit.“

„Pozdě. Šílím už teď. A růžová pilule ať si políbí,“ štěkla jsem, „protože vůbec nepomáhá.“

„Tak proč do sebe ten ibuprofen házíš?“ zeptala se.

Přes rty jsem procedila zasténání, zatímco jsem sebou plácla na záda jako přejetá zvířecí mrtvolka uprostřed dálnice. „Protože co kdyby tentokrát fungoval?“ odpověděla jsem. Moje myšlenky vířily jako ve výlevce. „Když dneska nepůjdu do školy, neuvidím Dr. Steelea.“

Regan kývla na znamení, že čeká, až budu pokračovat, jenže já jsem mlčela. „Jasně… a taky tě možná vykopnou z nulťáku na medicíně, tvoje místo přidělí někomu jinému a sníží ti známku, protože tohle fórum je součástí pokročilého studijního plánu. Celé tvoje studijní výsledky pak půjdou do kopru.“

„Tohle mi má pomoct?“ zeptala jsem se, zatímco moje srdce reagovalo na každé další slovo, které sestře vyšlo z úst. „Jo, já vím. Je mi jasný, že na dnešku závisí tohle všechno, jenže Steele…“ Utrápeně jsem se nadechla. „Kdybych se s ním aspoň mohla potkat, promluvit si s ním… Instinkt mi říká, že on by mi věřil. Vím, že by mi pomohl zjistit, co je se mnou špatně.“ Jak jsem přerývaně lapala po dechu, začaly mě z nedostatku kyslíku brnět rty.

„Dýchej, ségra,“ stiskla mi Regan dvěma prsty ústa, což pomalu znovu probudilo k životu i zbytek mojí tváře.

Pokusila jsem se rty zase rozlepit, ale sestra mi je dál držela u sebe.

„Auuu… Debůžu dýchad, když bi držíš rdy!“

„Zkus to nosem.“

Protočila jsem oči a nabrala do nozder trochu vzduchu.

„Ty jsi vážně tvrdohlavá jak mezek,“ pustila Regan konečně moji pusu. „Tak šup,“ začala se nadechovat přesně tak, jak bych to teď měla dělat já. Nádech, výdech, pomalu a pravidelně. Takhle mě tím provedla, než se po pár minutách jiskřičky, které mi ještě před chvílí tančily před očima, opravdu stáhly až na okraj zorného pole, aby za okamžik zmizely úplně.

Věřte, nebo ne – tahle časná bolest ještě byla docela pohoda. Na stupnici od jedné do deseti tak sedmička, maximálně sedm a půl. Opravdová muka měla teprve přijít a hrůza z nich mi ochromila nejen tělo, ale i mysl. Pokaždé když jsem se trochu uklidnila, strach mi našeptal: Nejsi dost silná na to, abys tuhle bolest vydržela.

Regan mi pomohla vstát a posadit se na záchod. Zpod umyvadla vylovila supermegavelkou vložku a beze slova mi ji podala.

„Díky. Jsi skvělá ségra,“ špitla jsem tiše.

„Děláš si srandu? Já jsem nejlepší sestra na světě!“ ohradila se s mrknutím. „Teď půjdu sundat to špinavé prostěradlo a natáhnou to, co máš na žraločí týden. Hned jsem zpátky.“

S těmi slovy pustila ve sprše vodu, aby měla čas se ohřát, a vklouzla do tmy mého pokoje. Já jsem zatím trůnila na záchodě, ohnutá v pase tak, abych se rameny opírala o protější skřínku. O pár vteřin později mě do tváře plesklo čisté prádlo.

Někdy po čtvrté jsem byla zpátky v posteli i s vyhřívací poduškou a zoufalou nadějí, že přinese zázračnou úlevu.

Stiskla jsem rty a těžce dýchala nosem. Takhle jsem zůstala něco přes minutu, zatímco se mi honilo hlavou, jak se můj život celé roky řítil až k této křižovatce.

Silnou menstruaci jsem měla už od začátku a hned od prvního dne mě trápily silné křeče. Ty se ale ještě daly přežít. Ten zmíněný první den mě potkal zrovna na Valentýna, takže mi na zamilovaném večírku v šesté třídě protekly růžové šortky. (Nikdy si neodpustím, že jsem si tehdy nevzala ty červené kalhoty, jak jsem původně měla v plánu.) Jenže jak šel čas, bylo to se mnou horší a horší a stejně pomalu, jako když zamrzá voda, se vytrácela i moje schopnost tu bolest snášet. Nebo jsem si aspoň myslela, že je to tím. Ve škole jsem se schovávala na záchodě a zakousla se do zaťaté pěsti, abych nekřičela, zatímco moje tělo běsnilo. Postupně moje odolnost vůči menstruačním mukám slábla a slábla. Nakonec Regan přišla s překvapivým nápadem, že nejde ani tak o to, že by ze mě byla větší a větší bábovka, ale spíš o to, že moje měsíčky nabývají na síle.

To dávalo daleko větší smysl.

Společně s mámou jsme se zeptaly Dr. Paulyho (to byl můj první gynekolog a porodník, který pomohl na svět mně i Regan), a když jsme od něho odcházely, nabyly jsme obě dojmu, že se sestra plete. Menstruace bolí a já jsem si na to zatím nezvykla – to bylo celé. Člověk potřebuje trochu času, aby pochopil, kolik bolesti je ještě v normě. Tedy, byla jsem přece jen teprve na druhém stupni. Jak jsem mohla vědět víc než doktor?

O pár měsíců později mě máma našla pod schody se zlomeným zápěstím. V polovině schodiště jsem totiž omdlela. Moje menstruační křeče mě úplně vypnuly.

Když jsem jí svěřila, že mě to zápěstí nebolí ani z půlky tolik jako děloha, konečně nás to přesvědčilo.

Tohle nebylo normální.

Něco s mým tělem muselo být hodně, ale hodně špatně, nebo ne?

Dr. Pauly si moje stesky sice s ochotou vyslechl, ale nakonec se rozhodl držet se svého starého názoru spíš než věřit mně. Proto jsme s mámou zažádaly o druhý názor. Dr. Pauly mě tedy poslal za jiným doktorem z té samé ordinace. Dr. Li mi věnoval jedinou prohlídku, načež mi zopakoval přesně to, co už předtím řekl jeho kolega – a to téměř slovo od slova. Když jsem byla v osmé třídě, skoro jsem si myslela, že na něco přijde Dr. Zimmernová, moje dětská lékařka, jenže pak mi jen doporučila celý rok „sledovat změny“, takže jsem pochopila, že jsem se znovu ocitla ve slepé uličce. V prváku na střední mě dorazila Dr. Dimitriová, když mi oznámila, že se přes to – časem a léty – přenesu. Slibovala, že jakmile se menstruace přestanu bát, budu to mít snazší.

Najednou se ve mně něco zlomilo. Věděla jsem, že se plete. Stejně jako všichni ostatní, kdo o mém utrpení pochybovali. A našla jsem víru v sebe i v to, že mám pravdu. Rozhodla jsem se zjistit, co mi schází, i bez nich, vrhla se na učení a soustředila se na svůj cíl. Prvních pár měsíců prváku jsem se zašila na Stockwoodu, soukromé prestižní přípravné škole, která svým studentům nedopřeje příliš času na nějaké váhání o budoucnosti, než se na ně navalí neustálý tlak na to, aby definovali vlastní životní cestu. A tak jsem už po prvním pololetí byla připravená opustit obecnou přípravku a přihlásit se na program vedoucí ke studiu medicíny. Jestliže můj doktor nedokázal přijít na to, co mě trápí, pak vystuduju medicínu sama a jednou to zjistím. První dva roky střední školy jsem pátrala po odpovědích, zatímco Dr. Reyes a Dr. Thomas (můj pátý a šestý lékař) vyslovili jasný názor, že takovou bolest, jakou trpím já, může způsobovat spousta věcí a jen všechny vyloučit bude trvat roky, které do mě žádný z nich očividně nechtěl investovat. Tak jsem uvízla v nekonečném kolečku čekání a sledování, než se některý z lékařů zase ocitl na samém začátku, což téměř pokaždé znamenalo jediné: hormonální antikoncepci. Zdálo se, že nikomu nezáleží na tom, aby se můj problém skutečně vyřešil. Všichni měli zájem pouze na tom, aby mi donekonečna omílali, že se s tím mám naučit žít.

Když se mi při rešerších o bolesti pánve a menstruačních potížích před očima neustále objevovalo jedno jediné jméno, propadla jsem modloslužebnictví. Můj bůžek se jmenoval Dr. Jacob Steele. Dr. Steele byl jedním ze světově nejuznávanějších expertů na bolest, jakou jsem trpěla i já, a dílem šťastné náhody pracoval v Dallasu, jen pár minut cesty autem od Stockwoodu. Nepřála jsem si nic víc, než aby se mým ošetřujícím lékařem stal právě on. Získat u něho termín se však ukázalo jako nemožný podnik. Neustále cestoval, kalendář operací měl zaplněný už rok dopředu a nové pacientky přijímal jen výjimečně, když se mu někde objevilo volné okno v rozvrhu, o němž ale skoro nikdo nevěděl. Dr. Steele ovšem o to víc učil a dělal přednášky po celém světě.

Až do posledního pololetí před maturitou se mi nepodařilo mu ani poslat e-mail. Teprve když nám škola vybrala mentory podle našich vybraných studijních oborů, Dr. Steele se jako zázrakem uvolil, že si mě vezme pod křídla.

Takže jsem se s ním měla potkat. Mluvit s ním. Učit se od něho. Určitě mi poví o všech možných chorobách, které mohou nesnesitelné menstruační bolesti způsobovat, a jedna z nich snad bude i ta moje. Dostane mě do těch nejlepších studijních programů a pomůže mi navázat ty správné kontakty. Nebude sice můj doktor, ale aspoň mi pomůže se jedním stát. A pak možná konečně najdu odpověď.

Jenže na tohle všechno bych mohla zapomenout, pokud bych se dnes nedostavila na slavnost a dostala vyhazov z programu.

Jinými slovy: pokud bych se nevykopala z postele a nedoplazila do školy.

Dnes a jen dnes.

„Možná se nějak sebereš? Nebo to přejde? Třeba tě nevyhodí?“ zašeptala Regan, když mi položila ruku na rameno.

„Děkan D’Agostino to řekl jasně. Na moje místo čeká spousta dalších lidí. Nemám to jak obejít. Pokud se dnes nedostavím, nedostanu mentora. Výjimky jsou nepřípustné.“

Další bodnutí v podbřišku. Zabořila jsem hlavu do polštáře, abych potlačila vzlyk. Když tlak malinko povolil, utichla jsem a Regan podušku opatrně zvedla.

„Bože, už toho mám fakt plný zuby,“ řekla ostře, „nemůžu už jen tak nečinně sedět a koukat na tebe. No vážně.“ I její oči se naplnily slzami, což mi na místě zlomilo srdce. Zvedla se a zamířila pryč, což jsem úplně chápala. Taky bych na jejím místě chtěla zmizet. Milovat mě muselo být únavné.

„Rozumím,“ hlesla jsem, „je mi to moc líto…“

„Delio. Nech toho,“ protočila oči. „Já tě přece neopouštím. Bože, ty mě někdy vážně štveš. Hned jsem zpátky,“ zadívala se na mě děsivým, divokým pohledem, než zamumlala: „Možná to odmítneš, možná to nebude fungovat a možná to na mě práskneš, ale kašlu na to. Zkusit se to musí.“

„Co bych na tebe měla prásknout?“

„Že mám tajnou zbraň.“

KAPITOLA DVĚ

Když se Regan vrátila, pomohla mi se posadit. Moje lampa růžově zářila a všechno kolem vypadalo měkce a červeně. Před pár lety máma někde objevila sadu dětského povlečení s bílými žraloky na světle modrém pozadí. Věděla, že mě tím pobaví, a tak mi je koupila, aby mě už nikdy nemrzelo, že jsem zase protekla a zničila ložní prádlo. Na tomhle povlečení vypadaly skvrny od krve, jako by tam patřily – jako by žraloci na něm někomu zrovna ukousli ruku nebo tak něco. Regan popadla peřinu za rožek a rukou ji uhladila. Druhou dlaň zatím skrývala za zády.

Pak těžce polkla. Mojí jinak tak klidné sestře tekly nervy.

To, co vytáhla a položila na postel, jsem rozhodně nečekala. Nevím sice, co přesně jsem myslela, že uvidím, ale tohle tedy určitě ne.

V měkkém světle mého pokoje se zatřpytila lahvička s černým gumovým kapátkem. Vzala jsem ji do ruky a prohlédla si ji. Celý její povrch byl pokrytý lakem s černými třpytkami.

A (pokud jsem mohla věřit kresleným verzím rozesetým po všech cetkách v jediném avantgardním obchodě s dárkovými předměty, který náš nákupák mohl nabídnout) byl na něm lístek konopí – opravdový, sušený lupen trávy –, přilepený a přetřený nějakým bezbarvým lakem. Špičky lístků Regan ozdobila černými kamínky.

„Děláš si prdel?“ zavrtěla jsem odmítavě hlavou. Do tváře mi okamžitě stoupla horkost. Sevřenými rty mi projela vlna odmítnutí, přesto jsem mluvila tiše, aby to máma neslyšela. „Ty si fakt myslíš, že si dám… co to vlastně je? Tekutá marjána? Doteď jsem ani netušila, že to existuje. Pokud jde o trávu a mladistvé, dospělí je většinou dost neradi vidí spolu. Jo, a mimochodem: čau, já jsem Delia. Už jsme se někdy potkaly? Já nejsem žádnej feťák, jasný? Rizika se bojím jako čert kříže, Regan! Bože… A kdo ti to vůbec prodal? Že to byl ten Travis Hewitt? Lidi si hned pouští pusu na špacír, copak to nevíš? Travis je určitě dealer, co?“

Regan se pokoušela zadržet smích. „Nešil.“

„A není tohle přesně ta chvíle, kdy bych šílet měla? Když pod naší střechou pácháš trestný čin? A dokonce přímo v mým pokoji?“

„Vždyť je to jen maličkost. Naprostá blbost. A my chodíme na soukromou školu, Delio. Mezi těch patnáct lidí, který znáš a kteří opravdu prodávají fet, Travis Hewitt fakt nepatří,“ zavrtěla hlavou, jako by říkala něco nad slunce jasného. Pak jakoby mezi řečí dodala: „Na tvoji obranu je ovšem třeba říct, že tak prostě vypadá.“ Cítila jsem, jak třeštím oči, zatímco mi hlavou vířily otázky, kdo asi ještě vytváří temné podhoubí stockwoodské přípravky. „A já jsem tohle nikde nekoupila,“ zvedla lahvičku, „ale vyrobila sama!“ Zazubila se zářivěji, než by asi měla, když mi zrovna místo nejnovějšího projektu z výtvarky odhalila svoje domácí konopné kapky.

Několikrát jsem zamrkala, zatímco zbytek mojí tváře zatuhl v přísné grimase. „To je možná ještě horší, kotě,“ odšroubovala jsem víčko a opatrně k té tekutině přičichla. „Jo, paráda. Fantazie. Smrdí to jako alkohol. Skvělý.“

„Náhodou to chutná jako vanilka,“ pokrčila rameny sestra a trochu uraženě sklopila hlavu.

„Soustřeď se,“ luskla jsem jí prsty před obličejem. „Co přesně myslíš tím, že jsi tohle vyrobila? Co tady vůbec řešíme?“

„No… semínka jsem si objednala na internetu a vypěstovala z nich mrňavou, ubohou, ošklivou kytku tak se čtyřmi lístky, které jsem pak sklidila, upekla, macerovala a smíchala s menším množstvím vanilkový vodky a vody. Je to tinktura!“ vrátil se jí na tvář hrdý úsměv, zatímco nadšeně pokyvovala hlavou.

„Tinktura. Ale z marjánky,“ osvětlila jsem.

„S vanilkovou příchutí. Ano,“ kývala dál Regan. „Jo, a pak jsem hodila do průsvitnýho lepidla trochu třpytek a…“

„Nech si ten tutoriál na třpytivý flašky s trávou!“

Regan zamrzl úsměv, jak zvedla ruce na znamení, že to vzdává.

„Vždyť je ti šestnáct!“

„A tobě sedmnáct! No co? To mi bude za zhruba dva měsíce taky!“

„O to tu přece nekráčí. Ani v tom nejlepším případě, kdy by byla tráva v Texasu nějakým kouzlem najednou legální, určitě pořád není v pohodě, že si ji ty, mladistvá, pěstuješ u nás doma a pak ukradneš mámě vodku, aby sis z toho umíchala ten tvůj supersirup a ještě si myslela, že když tu lahvičku polepíš třpytkama, bude všechno najednou oukej.“

„Ale… koukej, jak se blejská!“

Zvedla jsem dlaně, abych se trochu uklidnila. „Ale proč? Proč tráva? Proč je to tvoje tajná zbraň?“

„Protože jsem četla, že THC v ní může – aspoň některým pacientům a v malých dávkách – poskytnout úlevu, která jim změní život. Jen jsem se ti snažila pomoct. Říká se tomu léčba bolesti, víš? Jen si o tom něco najdi.“

„Já nic hledat nebudu, Regan. Oceňuju, že se mi snažíš pomoct. Aspoň tak trochu. Možná. Ale víš přece, že mi máma jednou dovolila zkusit ty gumový medvídky s CBD z obchodu u nás v ulici, a vůbec nic to se mnou neudělalo. A aspoň to bylo legální.“

„Nebuď snob jen proto, že nehulíš – spousta dokonale slušných lidí užívá lékařskou marihuanu a spousta doktorů jim ji předepisuje. Netvař se, že to nevíš, jen proto, že chceš mít za každou cenu pravdu nebo se na mě zlobíš nebo co já vím. I tobě je jasný, že CBD a THC jsou nebe a dudy.“ Na chvilku se odmlčela. Když jsem neodpovídala, jen se znechuceným výrazem zavrtěla hlavou. „Fajn. Dělej si, co chceš. Nemůžu uvěřit, že jsi kvůli tomu takhle nesnesitelná. Jen jsem ti chtěla pomoct, jo? A jak to, že nevěříš zkušenostem tisíců lidí se zdravotními problémy, hm? Myslela jsem, že se ti nelíbí, když to samý dělá někdo tobě…“

Znova umlkla, když se mi v zádech rozlila další vlna úmorného, bolestivého tlaku a donutila mě prohnout se v pase. Moje vnitřnosti se jako na povel sevřely a z tváře se mi vytratila krev. S hlubokým zasténáním jsem Regan dovolila, aby mi opatrně nasměrovala hlavu zpět na polštář.

Pak se natáhla pro můj telefon a strčila mi ho do ruky.

„Bože, Deels, tak to abys začala,“ řekla blahosklonně.

Několik dalších vteřin jsem jen mlčky ležela, než jsem ze sebe vysoukala: „Začala… s čím?“

„Třeba s tím, že napíšeš děkanovi e-mail, ve kterém se omluvíš z dnešní slavnosti začátku mentorského programu. Dej mu trochu času, aby si tě mohl vyškrtnout ze seznamu a začal řešit papíry, které dosvědčí, jak jsi projela svůj život a nechala se z programu jen tak vykopnout. A taky mu můžeš říct, aby Dr. Steeleovi vzkázal, že se zařadíš zpátky na seznam čekatelek na konzultaci – na místo číslo tři tisíce sedm set dvacet jedna.“

Oči jsem upírala na telefon, ale neřekla ani popel.

Obě jsme věděly, že tenhle scénář bych nepřežila.

Další vlna bolesti. Zatmělo se mi před očima a já jsem s vytřeštěnými bulvami zatajila dech.

„Vyzkoušela jsi každý prášek, náplast i krém, co se dají bez receptu koupit,“ promlouvala ke mně klidně sestra a dál vypočítávala na prstech: „Taky jsi brala všechny možné druhy hormonální antikoncepce, chodila na terapii teplem i chladem, celé měsíce čekala na termín u nového doktora, jen aby ti řekl, že to máš zkusit se solnými koupelemi, než nasadí něco jiného… Hrozně mě štve tě takhle vidět. A možná že ten nápad s trávou je vážně blbost a nebude fungovat, ale moje rešerše jasně ukazujou, že pár kapek by tě mohlo zbavit nejen úzkosti, ale potlačit tvoji bolest natolik, aby ses zvládla dovléct do školy a absolvovat rozhovor s tím tvým doktorem snů, co se už uvolil se tě ujmout.“ Odmlčela se a její pohled posmutněl. „Jsi z toho utahaná, člověče. Tak hrozně moc. I kdyby sis po tý trávě jen chvilku odpočinula, stálo by to za pokus, ne? Ty si zasloužíš se pořádně vyspat, Deels.“

Zapíchla jsem oči nejdřív do jejích zad a potom do telefonu ve své dlani.

„Jak to, že se to pořád jen zhoršuje?“ zeptala jsem se tiše.

Možná bylo bláznivé upírat všechnu svou pozornost k setkání s Dr. Steelem, jenže jsem věděla, že on na to přijde. Že bude mít odpovědi. Jak jinak.

Ale ilegální drogy? Tohle nebyl můj styl. Připadalo mi to lehkomyslné. Zoufalé.

Jenže já jsem zoufalá opravdu byla. Mohla jsem dál nečinně ležet a přijít o svou životní šanci, nebo udělat jednu jedinou neskutečnou pitomost a… možná uspět.

„Dobře. Jdu do toho,“ skousla jsem ret a krátce na sestru kývla.

Regan nečekala, až si to rozmyslím, popadla lahvičku, odšroubovala zátku a zvedla mi kapátko k ústům. Zavřela jsem oči.

„Zvedni jazyk. Dám ti zatím jen dvě kapky. Možná to bude trochu pálit, ale nech si je tam, jak dlouho to vydržíš.“

KAPITOLA TŘI

Takhle – neříkám, že Reganiny kapky byly opravdu kouzelné, ale co já vím? Možná vážně z nějaké víly vymámila magický prach. Jen tvrdím, že si nepamatuju, kdy jsem se prvních pár hodin po začátku menstruace naposled vyspala. Budík mi třikrát zazvonil, než jsem se vyštrachala z postele, abych se pár hodin poté vypravila do školy. Nejdivnější na tom ovšem bylo, že jsem si nepřipadala nikterak narušená. Čekala jsem, že budu vypadat jako všichni huliči z máminých filmů pro puberťáky natočených někdy kolem přelomu milénia, vyžadovat k snídani ostré křupky a v pletené hučce trénovat manévry na skejtu. Místo toho jsem ale jen opatrně doklopýtala do koupelny a dala si další sprchu. Bolest mě sice úplně nepřešla, ale byla jsem schopná stát na vlastních nohou, což mi samo o sobě přišlo jako vítězství.

Když jsem se vyloupla zase ven, na dveřích už čekala pověšená uniforma a na skřínce u zrcadla orosený plastový hrnek s růžovofialovým smoothie.

„Mami?“ houkla jsem, když jsem pootevřela dveře spojující koupelnu s mým pokojem. Ručník jsem pověsila na háček a začala se oblékat. Mezírkou jsem do chodby zavolala ještě: „Díky za snídani!“

„Pssssnebotijednustřelím,“ zaskučela Regan. Naše malá černá ovce rodiny není žádný skřivan. Už se oblékla, ale sprchu dnes vynechala, a tak tu teď seděla na okraji mé postele a houpala nohama, jako by tu na mě čekala, jen horní polovinou těla ještě ležela na matraci v naději, že se jí třeba podaří ještě na pár okamžiků zabrat.

Máma zatím osolila Mariah Carey z dob své časné puberty – čili z doby, kterou mám v jejím životě nejradši. (Regan dává přednost kapelám z máminy emo fáze o pár let později.) Sestra si přitiskla polštář na obličej a zařvala jako lev.

„Holky, mně nikdy neutečeteee, jooo, vždycky moje budeteeee! You´ll always beee my babyyyys!“ zavyla matka od dveří na známou melodii. Telefon jí tucetkrát cvakl, jak si mě fotila s aktovkou na učebnice a rozmixovanou snídaní.

„Mami, to ale víš, že Mariah nezpívala tak úplně o svých dětech, že?“ zazubila jsem se.

„Ticho a tvař se jako doktorka,“ mávla na mě rukou, abych se otočila.

Stála jsem v nohách postele a hezky pomalu se začala protáčet dokola. Sledovala jsem, jak se mi zorným polem sunou vintage plakáty devadesátkových idolů a pak už jen postel, stůl a dveře do koupelny.

Máma se pak přitočila k druhé straně postele a já jsem vytřeštila oči v panice, když jsem si všimla, co ještě odpočívalo mezi záhyby deky: Reganina třpytivá lahvička s kamínky osázeným lístkem trávy. Ještě neodlepila oči od mobilu, a tak jsem Regan kopla do nohy, čímž jsem jí nějakým záhadným způsobem předala všechny nutné informace, protože Šípková Růženka se okamžitě vymrštila a jediným máchnutím rukou si přisunula lahvičku k boku, aby ji vzápětí nechala zmizet pod polštářem.

„No tak, Ray, zapni si tu košili a postav se vedle sestry,“ pobídla ji máma.

„Panebože, mami, vždyť vypadáme stejně, jako když jsi nás viděla naposled,“ zakňourala Regan, než si zapnula poslední knoflíky košile, aby pod ní skryla tričko s My Chemical Romance, a urovnala si stále ještě povolenou vázanku. Pak se do mě zavěsila.

Máma měla na sobě růžové pyžamo s mrňavými ovečkami, které obvykle nosívá. Většina z nich je bílá, jen těsně nad levým prsem vystupuje z řady jedna černá. Vždycky si děláme legraci, že právě tahle je naše Regan – mámin nabroušený, jízlivý potěr – a já jsem zase ta světle růžová na boku, která vypadá, jako kdyby měla v zadku pravítko. Kolem hlavy měla máma rozcuchanou svatozář kudrnatých vlasů, a i když vypadala unaveně, stejně jí to jako obvykle slušelo. Vypadá totiž dobře za každých okolností. Má opálenou kůži s olivovým podtónem a vlasy povětšinou tmavě hnědé. Barvy po ní zdědila i Regan, která se často snaží jejich podobnost potlačit černomodrým přelivem.

„Nesnáším fotky ve školní uniformě,“ zabručela Regan.

„Ukaž,“ řekla jsem poté, co máma cvakla asi tisící obrázek, přiskočila k ní a vytrhla jí mobil z ruky. Máma mi na oplátku zase sebrala smoothie.

„Hej!“ vyjekla jsem. „To je moje!“

„Budiž ti to životní lekcí. Máma dala, máma vzala.“

Na fotce jsme s Regan stály bok po boku. Ona je větší, tmavší a za každých okolností cool. Její o něco volnější uniforma by na mém těle působila neupraveně, ale Regan v ní vypadala jen nenuceně odtažitá. Zato já… No, trčela jsem tam ve své na míru šité uniformě ve stejné pozici, jakou jsem zaujímala celý život (pokud jsem se zrovna nelámala v pase bolestí): záda rovná jako svíčka, sražené paty, špinavě blond vlasy stažené na straně do culíku končícího až někde na rameni. Roztáhla jsem prsty obrazovku, abych si mohla lépe prohlédnout vlastní obličej. Z modrých očí mi zůstaly jen čárky, jak moc jsem se zubila. A taky jsem byla bledá jako smrtka. Jako bych byla opravdu nemocná.

„Na, vyfoť nás ještě,“ podala jsem mobil zpátky mámě. „Stojím tam moc rovně.“

„To ty vždycky,“ namítla Regan.

„No jo, ale ty ne, takže vždycky vypadáš  mnohem líp než já. Já na fotkách připomínám manažerku obchodu, kde prodávají jen ortopedické vložky do bot pro babičky.“

„Tak skvěle zase nevypadám,“ odfrkla Regan, protože jí vůbec nedocházelo, že už jen to, že si myslela, že není cool, jí dělalo o to zářivější image.

„Obě jste super,“ usmála se máma na displej mobilu.

„Slyšíš, Ray? Máma si myslí, že jsme skvělý!“ ukázala jsem jí v hravém gestu palec nahoru, načež jsem zvedla ruku a položila ji Regan na rameno. Malinko jsem se uvolnila a naklonila boky na stranu. Máma nás znovu vyfotila a já podrobila její fotku řádné kritice.

„No páni, Delio,“ zatvářila se ohromeně naše rodička, „asi bys takhle měla stát častěji, protože tak fakt vypadáš dost hustě,“ rozplývala se v lepkavé mateřské pýše. „Jééé! Jako bych si vlastní vagínou vyrobila dvě nejlepší kámošky!“ otřela si pomyslnou slzu.

Regan jí sebrala z ruky skleničku se smoothie a pronesla: „Nežádala jsem tě snad už milionkrát, aby ses o té jedné jediné chvíli, kdy jsem ti vykoukla z vagíny, pro jistotu nezmiňovala?“ Přihnula si rozmixovaného ovoce a potom vykročila vpřed, přičemž nohou odstrčila koš na prádlo.

„Není tohle žraločí povlečení?“ ukázala máma na postel a pak na koš se špinavými lůžkovinami z minulé noci. Potom se zajíkla a zbledla jako stěna. „Panebože.“

„Jo,“ potvrdila s kývnutím Regan, „démonická děloha.“

„Holčičko, zlatíčko… Proč jsi mi nic neřekla? Jsi v pořádku? Ani se nedivím, že jsi zelená jak sedma.“

„Jo. V noci jsem to dostala,“ popadla jsem batoh a přehodila si ho přes rameno.

„A… jsi v pohodě?“ přitočila se blíž a vzala mě opatrně za ruku. „Myslela jsem, že máš ještě pár dní čas.“

Chvilku jsem cítila, jak klopím oči. Ta stará, nesmyslná hanba nad tím, jak dobře máma zná kalendář mého těla. Byl to přesně ten pocit, kvůli němuž jsem mámu začátkem posledního ročníku na střední vykázala z ordinací svých lékařů. Ať už se mnou chtěla jít sebevíc, donutila jsem se snášet něco ze svého utrpení – vlastně všechno –, aniž bych se pořád musela o někoho opírat. „Jo, jsem v pohodě. Aspoň zatím,“ odpověděla jsem s letmým pohledem přes rameno na Regan. Sestra protáhla rty a ukázala zuby v nepřirozeném úsměvu.

Máma podezíravě přimhouřila oči a řekla: „Opravdu? Jsi vážně… v pohodě?“

„No, já… ehm…“ Mohla jsem si jen představovat, jak provinile jsem se asi tvářila. „V pohodě možná ne, ale asi mám tentokrát na začátku kliku? Teda… dneska si stejně nemůžu dovolit chybět, to přece víš. A tak si jen držím palce, aby to nejhorší nepřišlo během pár příštích hodin.“

„Delio, jen cesta autem do města trvá hodinu. Pokud to na tebe opravdu přijde, možná budeš sedět za volantem. Mohla bys zase omdlít nebo poblít ten svůj doktorský idol. A co potom? Jsem si jistá, že tě omluví. Je to přece naléhavý případ.“

„A já bych zase vsadila krk, že to neudělají. I kdyby nám dnes ráno sebralo barák tornádo a odneslo ho do země Oz, bylo by jim to šumafuk. Dneska tam prostě být musím.“

„Jdu volat do školy,“ rozhodla máma.

„Tak to ani náhodou!“ štěkla jsem na ni a začala se sápat po jejím mobilu. „Opovaž se!“

„Neříkej mi, co mám dělat, holčičko. Tady jsem šéfem já.“

„Ale no tak! Zkus mi tvrdit, že právě teď nemáš na sobě spodní prádlo se smajlíky. Jen do toho!“

„Haha, těsně vedle!“ sáhla máma někam dolů, otočila se a bleskla po nás s Regan holým zadkem.

„Sakra, mami!“ štěkla sestra. „Co máš za problém?“

Máma se sama sobě ještě chvilku smála a potom na mě znovu upřela vážný pohled. „Musím tam zavolat. Aspoň to zkusit.“

„A co jim tak asi řekneš, mami? No vážně…“

„Co takhle pravdu?“ vystrčila trucovitě bradu.

„Tak na to zapomeň,“ zvedla jsem ruku. „Přežila jsem a nějak se prodrala všemi těmi lety na Stockwoodu, aniž by celý sekretariát věděl, že důvod, proč pořád chybím a chodím na náhradní hodiny, je moje menstruace. Třeba si myslí, že mám dětskou rakovinu nebo jsem hvězda filmů pro puberťáky a v jednom kuse jezdím na castingy. Ať už si ta bílá místa domýšlí jakkoli, je jim to ukradený. A mně taky. Takže teď jim rozhodně nic říkat nebudu. Nemůžu. Takovej trapas… Na druhým stupni jsem svoje ženský potíže větrala před celou školou a všechny víme, jak to dopadlo.“

„Zní to teda dost nechutně.“

„Sklapni, Regan. Přece víš, jak to myslím.“

Jednou z neobvyklých výhod studia na Stockwoodu je bezesporu fakt, že existuje hromada věcí, o které se vedení školy nestará. Chodilo tam pět slavných dětských herců, jedna popová hvězda, dva desetiletí supergéniové, závodní lyžař a taky někdo z olympijského plaveckého týmu. Jo, a taky děti dvou guvernérů. Tohle jsou ti, kteří mají absence. Důvody nikoho nezajímají, pokud si člověk potom nahoní kredity. Existuje jen jedna jediná výjimka: povinné dny navázané na školní programy. Všichni mají každé pololetí několik dní, během nichž se nepřítomnost neomlouvá. A dnešek byl jeden z těch mých.

„Poslouchej,“ řekla máma, „já vím, že nechceš, aby o tvých potížích s měsíčky někdo věděl, ale do maturity ti zbývá zhruba měsíc a pak už nikoho z těch lidí nikdy neuvidíš. Jenom čtyři týdny. Není jedno, co si myslí? Pokud by se mi podařilo tě omluvit, aniž bys přišla o mentorský program, neměly bychom to aspoň zkusit? Vždyť jsi zatím o žádné výjimky nikdy nežádala. Občas jsi chyběla, ale za čtyři roky studia jsi dohnala každou hodinu i kredit. Možná že s tebou nakonec budou mít soucit? Třeba to pochopí? Jenže to nebudeme vědět, pokud to nezkusíme. Teda… co můžeš ztratit? Už tě napadlo, co by to znamenalo pro tvoje vysokoškolská studia?“

Moje myšlenky těkaly od jednoho argumentu k druhému. V chaosu posledních hodin jsem se soustředila spíš na setkání s Dr. Steelem než na nástup na Gleeson v Bostonu, moji vysněnou školu od chvíle, kdy jsem na testu, v němž všichni pohořeli, našla čistou jedničku. Gleeson se Stockwoodem spolupracuje, a tak minulý podzim rozeslal všem, kdo se dostali do mentorského programu, časné rozhodnutí o přijetí. Dostala jsem se tedy na vysokou, kam by se rádi dostali všichni, ať to stojí, co to stojí. Jenže pokud by nevyšel ten program… ohrozila bych i své přijetí na Gleeson? Už jsem si vzala nelegální drogy… Co když jsem pomalu přicházela o rozum a tohle bylo jen další letmé setkání se šílenstvím?

Napůl jsem kývla a máma se stáhla i s telefonem. Pak do něho začala cvakat číslo. Natáhla jsem se jí přes rameno, abych hovor přepnula na reproduktor. Telefon začal vyzvánět a my jsme mlčky čekaly na to, až ho někdo zvedne. Regan se posadila na postel a potom sebou zase plácla naznak na matraci.

„Dejte mi prosím pana děkana D’Agostina… Vím, že má dneska velký den, ale tohle je tak trochu naléhavé.“

Tělem mi zatím cloumala nervozita.

„No… to ne. Není.“

„Ne, to nemáme. Já…“