Jørn Precht

DIE HEILERIN VOM RHEIN. HILDEGARD VON BINGEN

In der Naturheilkunde fand sie ihre Berufung, den Menschen

zu helfen

Copyright © 2023 Piper Verlag GmbH, München

All rights reserved

Translation © 2026 by Marta El Bournová

ISBN 978-80-249-6019-7

„Králi se zlíbilo pozdvihnout maličké pírko.

Tak se vidím i já: jako pírko v dechu Božím…“

ČÁST I

Léta Páně 1136

1. kapitola

Oněkud ze svěží zeleně vycházela okouzlující melodie. Tady, kde se řeka Glan vlévala do Nahe, byla země mimořádně úrodná. V tento svatojánský den poslali Alžbětu, které všichni říkali Bětka, sbírat bobule. Když desetileté děvče uslyšelo nebesky znějící píseň, zastavilo se. Dítě bylo zvědavé a šlo za neznámým vysokým hlasem. Opatrně se podívalo do křoví – a uvidělo jeptišku. Štíhlá žena byla asi o deset let starší než Bětčina matka, bylo jí něco přes třicet. Barvu jejích vlasů nebylo vidět, protože jeptiška měla na sobě řeholní oděv se závojem. Těmto jednoduchým šatům se říkalo „hábit“ – Bětka to věděla od lidí ze statku svobodného sedláka. Její matka Griselda tam pracovala jako děvečka a dítě muselo už také pomáhat na poli a ve stájích. Bětčin otec býval štolbou, ale smrt ho zastihla tak brzy, že si na něj už ani nepamatovala.

Jeptiška trhala nějaké rostliny a dál zpívala tím tajemným, magickým jazykem církve, kterému dívka nerozuměla.

Najednou Kristova nevěsta přerušila zpěv a pohlédla přímo na Bětku.

„Dobré ráno, malá slečno,“ pozdravila s laskavým úsměvem. „Taky sbíráš léčivé byliny?“

Bětku ta otázka tak překvapila, že zapomněla utéct a místo toho vystoupila ze křoví.

„Ne, sbírám bobule,“ odpověděla po pravdě.

Teď viděla, že jeptiška má jasně modré oči. „Moje matka říká, že heřmánek pomáhá proti bolestem žaludku. Mohou i jiné byliny léčit?“

„Ale ano, jen musíš zjistit, která z nich proti jaké nemoci pomáhá,“ vysvětlila jeptiška. „Za to všechno vděčíme Viriditas.“

„Vi-ridi-tas?“ opakovala Bětka. „To je latinánsky?“

Jeptiška se usmála. „Ano, latinsky, přesně tak. Viriditas znamená zelená síla – tato síla je dar od Boha.“ Chvíli nechala svůj pohled s uspokojením klouzat po bujné krajině dvou říčních údolí a po protějších zalesněných kopcích. Pak se dívce znovu podívala do očí. „Mimochodem, já jsem Hildegarda z Bermersheimu. A ty?“

„Alžběta… ze statku svobodného sedláka Burkharda tamhle naproti. Ale všichni mi říkají Bětka,“ odpověděla.

„Pak ti tak budu říkat taky,“ navrhla sestra Hildegarda. „Chtěla bys mě doprovodit do kláštera? Před naší ženskou klauzurou je totiž několik keřů bobulí.“

Bětka nemohla uvěřit svému štěstí, protože zatím moc plodů nenasbírala. „Ale nepotřebujete vy a vaše sestry ty bobule samy?“

„Ale ne, v klauzurní zahradě máme dost keřů bezu a rybízu,“ odpověděla jeptiška a mávla rukou. „Ty u venkovní zdi jsou pěkně obsypané.“

Asi se nikdo neodvážil trhat bobule přímo u kláštera, pomyslela si Bětka, ale ona sama teď k tomu má výslovné povolení. „Tak já vás ráda doprovodím, není to vůbec daleko. Našla jste dostatek léčivých rostlin?“

„Ano, diviznu, anýz a řimbabu,“ potvrdila Hildegarda, když kráčely bok po boku ke klášternímu komplexu.

„Proč se vlastně Disibodenberg jmenuje tak divně?“ zeptala se Bětka.

„Je pojmenován po svatém Disibodovi,“ řekla jeptiška. „Byl to irský mnich, který před téměř pěti sty lety hodně putoval ve jménu Krista. Poté, co ho to unavilo, našel zde své poslední útočiště. Když zapíchl hůl do země vedle pramene, vyrašily na ní květy.“ Rukama napodobila pohyb rašícího stromu. „Starý mnich v tom rozeznal Boží znamení. Proto si pod horskou kaplí postavil poustevnu. V této prosté chýši pak strávil podzim života. Celý život příkladně zasvětil Bohu. Jeho ostatky jsou dodnes v mužské části kláštera.“

Takže hora byla místem zázraků? Bětka si vzpomněla, že sedlák kdysi řekl, že žádné zázraky neexistují. „Opravdový zázrak by byl, kdyby mí čeledíni jednou pilně pracovali, aniž bych je musel popohánět.“

Bětčiny oči padly na pytlík s bylinkami, který měla sestra Hildegarda v ruce. „Nevěděla jsem, že se jeptišky tak vyznají v léčivých rostlinách.“

Ve skutečnosti předpokládala, že lidé v klášteře tráví většinu času modlitbami a čtením cenných opisů Písma svatého, jejichž vyhotovení podle Bětčiny matky trvá roky.

„Vlastně nám opat léčení zakázal,“ přiznala Hildegarda, „a naše představená v ženské klauzuře z něj také není nadšená.“

„Ale proč?“ podivila se dívka. „Vracet lidem zdraví je přece dobrá věc.“

„Ano, navzdory tomu bylo léčitelství v klášterech na synodě v Clermontu před šesti lety zakázáno,“ sdělila jí Hildegarda.

„Co je to synoda?“ zeptalo se dítě.

„Setkání velmi významných mužů v církvi. Mimo jiné se tam určují nová pravidla a zákazy.“

Bětka stále nechápala chování církve. „Ale proč jsou ti muži proti léčitelství? I oni přece někdy onemocní.“

„Pravděpodobně oceňují jedině léčivé schopnosti pokorné modlitby. Mnoho církevních představitelů věří, že za uzdravení je zodpovědný pouze Bůh. A naše představená Jutta si to myslí také,“ řekla Hildegarda a spiklenecky se naklonila ke své malé společnici.

„Ale vy si to nemyslíte?“

Jeptiška zavrtěla hlavou. „Myslím, že Bůh nám dal rostliny, abychom si mohli sami vlastním přičiněním pomoct. Proto jsem tajně požádala starého bratra Antonia, aby mi ukázal, jak se z bylin ze zahrady a u řeky připravují léky. Dříve býval infirmar.“

Zase ten církevní jazyk, pomyslela si Bětka a zeptala se: „Co je to irfir…“

„Před zákazem měl na starosti nemocné a klášterní zahradu. I já jsem pak dlouho tajně sama pátrala v Božím díle – a teď umím vyrábět náplasti a míchat masti a tinktury. Včera se mi jeden z mnichů svěřil, že trpí nepříjemnou plynatostí.“ Ukázala na pytlík s bylinami, které právě nasbírala. „A koupel s těmito třemi bylinami na to pomáhá. Ta medicína prospěje i opatu Folkardovi a jeho bratrům. Nakonec díky tomu v klášteře bude… čerstvější vzduch.“

Bětka se musela zasmát. Pak se z okraje lesa ozval praskavý zvuk, který je přiměl otočit se. Z křoví se vyřítil obrovský medvěd! Dívka pronikavě vykřikla a klopýtavě couvla; Hildegarda zůstala úplně strnulá stát na místě.

„Za žádných okolností se nehýbej!“ zašeptala jeptiška a pevně sevřela dívčinu ruku. „Zůstaň v klidu stát, nedej mu najevo žádný strach!“

Medvěd se s vrčením a supěním kolébal blíž. Bětka si najednou připadala jako ve zlém snu. Proč jen tu není některý ze silných pacholků? Ti by vidlemi zvíře jistě odehnali. Ale u nich doma, ne tady. Jen nemyslet na medvěda! Bětka se třásla a hleděla přímo před sebe, cítila, jak jí velké zvíře očichává nohy, cítila jeho horký, vlhký dech. Zatne teď do ní drápy a zuby? Byla na pokraji mdlob. Náhle se jí medvěd opět objevil před očima: napřímil se před Hildegardou! Potom položil řádové sestře tlapu na rameno. Co má Bětka udělat? Jak pomoci nebohé jeptišce? Obrovská váha zvířete musí křehkou ženu každou chvíli porazit a pak je s ní konec! Vtom Hildegarda udělala něco naprosto neuvěřitelného: zabořila pravou ruku medvědovi do srsti za ušima. Otočil k ní čumák a ona se mu podívala do očí: zvíře vydalo děsivé hrdelní zavrčení, které Bětce projelo až do morku kostí. Znělo téměř žalostně a podivně plačtivě.

Prosím, milý Bože, pomoz nám! Už nikdy nebudu odmlouvat mamince! pomyslela si Bětka.

Pak medvěd nechal jeptišku být a odběhl zpátky do lesa. Hildegarda, tvář zalitou potem, se dívala za zvířetem. Pak se otočila k roztřesené dívence. „Jsi v pořádku? Můžeš jít?“

Ačkoli si tím Bětka nebyla jistá, přikývla. A když se jeptišky chytila za ruku, opravdu svedla malé, roztřesené krůčky. Strach ji však neopustil. Ještě se třásla, když už dorazily do kamenné budovy na Disibodenbergu. Ke klášternímu kostelu mnichů byla přistavena ženská klauzura. Na rozdíl od většiny mužských klášterních stavení nebyla budova jeptišek obehnána lešením. A Hildegarda jí opravdu neslibovala zbytečně: keře u zdi klauzury byly obsypány malými červenými a tmavými plody. „Keři černého rybízu říkám také strom na dnu,“ vysvětlila, „protože jeho plody chrání před bolestmi kostí a stařeckou zapomnětlivostí.“

„Váš dům má jen dvě okna,“ postřehla Bětka.

„Ano, to zamřížované nahoře v ložnici je kvůli čerstvému vzduchu. Úplně na začátku jsme neměly ani vstupní dveře. Nemohly jsme si na naší obezděné zahradě nic vypěstovat a neměly jsme ani vlastní dobytek. Takže to, co jsme jinak potřebovaly, nám podávali tím spodním oknem.“

„Moje matka říkala, že sem chodí mnoho lidí a žádají vaši představenou Juttu o radu,“ vzpomněla si dívka.

Hildegardin výraz zvážněl. „Aspoň dříve tomu tak bylo a ona vždy nalezla přísná slova. V samotné klauzuře ale říká jenom to nejnutnější.“

Zatímco spolu sbíraly bobule, Bětka se stále ustaraně dívala směrem k okraji lesa. „Proč myslíte, že nás ten medvěd nekousl?“

„Nevím,“ přiznala jeptiška. „Měl v očích něco… smutného. Bůh se zjevuje skrze svá stvoření. Ale co nám chtěl sdělit tím medvědem… Naštěstí nikdo nezjistí, že jsem se venku ocitla v nebezpečí. Vlastně klauzuru vůbec nesmím opouštět. Zavřeli mě sem už před více než dvaceti lety.“

Bětka šokovaně vzhlédla a jeptiška dodala: „Ale ve čtvrtém roce jsme dostaly tyto dveře – naštěstí, protože, jak jsem řekla, ne všechny léčivé byliny rostou na naší malé zahrádce. Ze začátku jsem využívala každou volnou chvíli mezi modlitbami, abych se podívala na nové klášterní dveře zvenčí. Často jsem s láskou hladila jejich čerstvé dřevo; vonělo pryskyřicí, svobodou nekonečných pohádkových lesů. A samozřejmě jsem si klášter tajně prohlížela zvenku.“

Bětka vyděšeně vzhlédla ke zdi klauzury. „Proč vás tady zavřeli? Bylo to za trest?“

Hildegarda zavrtěla hlavou. „Víš, že sedlák Burkhard musí každý rok dát majiteli půdy desetinu své úrody?“

Dívka horlivě přikývla. „Ano, hodně se kvůli tomu vždycky zlobí.“

Na rozdíl od nevolníků si Burkhard jako svobodný sedlák směl sám zvolit místo, kde se usadí, manželku a čeleď. Ale protože si většinu půdy pronajal od statkáře, připadla i jemu povinnost odvádět lennímu pánovi desátky.

„Říká, že statkář je chamtivý hrdlořez.“

Jeptiška se usmála. „Vidíš, a protože jsem byla jejich desáté dítě, moji rodiče dali mě a moje věno svému pánovi. Jsou vysoce postavení a sami vlastní půdu, proto je jejich pánem Bůh.“

Bětka byla tak ohromená, že konečně zapomněla na medvěda. Holčička jako desátek církvi? „Aha, tak vy jste jeptiška, protože jste desátá?“

„Přesně tak. Dokonce když jsem byla asi tak ve tvém věku, musela jsem být už připravována na svůj budoucí život jeptišky. A když mi bylo čtrnáct…“

V tu chvíli se otevřelo okénko ve dveřích kláštera a vykoukla pihovatá jeptiška, která vypadala o něco mladší než Hildegarda. „Tady jsi,“ řekla a znělo to vyčítavě. Otevřela dveře, vyšla ven a podezřívavě se podívala na Bětku. „Co tady dělá to dítě?“

„Věnuji mu bobule, které jsme zapomněly otrhat,“ oznámila Hildegarda.

„Jen nezapomeň na nónu!“ varovala ji ta druhá a vypadala trochu znepokojeně.

„Co je nóna?“ zeptala se Bětka zvědavě.

„To je jedna z našich hodinových modliteb. Zvony nás k ní svolávají sedmkrát denně,“ odpověděla Hildegarda a její spolusestra se zarmouceným výrazem dodala: „Ranní pobožnost se nazývá laudy neboli ranní chvály a končí, když už vychází slunce.“

„Chce tím říct, že vstáváme příliš brzy,“ vysvětlila Hildegarda s úsměvem a druhá nevrle odpověděla: „Takovou dobu před východem slunce! A pak devět hodin bez jídla – to je úplně přehnané!“

Hildegarda si povzdechla. „Taková už jsou jednou pravidla našeho svatého Benedikta. A osvědčují se více než tři sta let.“

„Jak se jmenují ostatní modlitby?“ zeptala se Bětka.

„Po laudách brzy ráno následují vždy s odstupem tří hodin tercie, sexta a nóna,“ vyjmenovala Hildegarda. „Zanedlouho k ní budou svolávat zvony. Za soumraku se slaví nešpory a večer kolem deváté hodiny končí den kompletářem. Poté je zakázáno mluvit a hodinu po půlnoci zvoní zvony na vigilie.“

Po tomto vysvětlení představila Bětce svou spolusestru: „Mimochodem, tohle je Hiltruda, říkáme jí Truda. Je to sestřenice představené našeho kláštera Jutty. Do naší klauzury přišla téměř před čtvrt stoletím jako čtvrtá sestra. Tehdy byla v tvém věku a měla ty nejneposlušnější kadeře, jaké si dokážeš představit. Mají barvu kaštanů.“

„Ale hlavu mám teď oholenou,“ řekla Truda lítostivě. „Jako všechny ženy tady.“

Dítě se s udivenýma očima podívalo na závoje obou jeptišek. „Proč vám ostříhali vlasy?“

Truda si povzdechla. „Protože jsme se zřekly pozemské krásy.“

„Myslím, že jste i tak krásné,“ řekla Bětka.

Obě jeptišky se na sebe s úsměvem podívaly a Hildegarda dívku láskyplně pohladila po hlavě.

Z mužského kláštera bylo celou dobu slyšet bušení kladiv. Teď právě zamířil k bráně povoz tažený čtyřmi osly, naložený další hromadou kamene.

„U mnichů se něco staví?“

Hildegarda to potvrdila. „S rozšiřováním mužského kláštera se začalo, už když jsem sem přijela. Zpočátku nebyl úplně hotový ani kostel.“

A Truda řekla: „Klepání kameníků, vrzání kladky – to je teď kulisa našeho každodenního klášterního života.“

„Obraz výstavby se nám za ta léta trvale vryl do mysli,“ potvrdila Hildegarda, když hodila do Bětčina košíku další trsy červeného rybízu. „Kámen po kameni, stále větší, vyšší a delší!“

„… a nikdy nekončící,“ dodala Truda posměšně.

Bětčin košík byl už skoro plný, když k nim na koňském povozu přijel vysoký muž v kožené zástěře. Dítě toho mohutného blonďáka poznalo, byl to podkovář, jehož služeb sedlák často využíval.

„Zdravím vás, sestro Hildegardo, vede se vám dobře?“ zeptal se.

„Ulrichu!“ vykřikla potěšeně jeptiška. „Ještě tě trápí dásně?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, vaše tinktura pomohla, už nic nebolí. Bůh vám za to žehnej!“

V tu chvíli se rozezněly klášterní zvony.

„Nóna,“ vzpomněla si hrdě Bětka.

Hildegarda souhlasně přikývla a otočila se zpátky ke kováři: „Můžeš mi udělat laskavost a vzít Alžbětu s sebou na statek sedláka Burkharda? Před chvílí jsme narazily na poněkud děsivého medvěda.“

„To musí být ten, co včera roztrhal ovčákovi jehně,“ domníval se kovář.

Bětka se při té představě otřásla.

Naštěstí Ulrich dodal: „Odvezu malou bezpečně domů, nebojte se!“

Hildegarda na rozloučenou pohladila dívku po tváři. „S Ulrichem se ti nic nestane,“ řekla povzbudivě. „Jsem si jistá, že se ještě uvidíme.“

Bětka v to doufala, ale ochranné zdi statku určitě hned tak neopustí.

2. kapitola

Bětka si velice ráda zachycovala okamžiky. Vedle svého lůžka nad kravínem měla uložených několik kousků kůže, které jí dal dobromyslný starý sedlák Ortwin. Na světlou zadní stranu kreslila pomocí ohořelých tyčinek krajiny, zvířata a lidi, aby si připomněla zvláštní události ze svého života na statku. Vzhledem k jejímu věku byla vyobrazení jednoduchá, ale její matka Griselda říkala, že z nich je všechno dobře poznat. „Škoda, že s tím nemůžeme nic dělat. Kdybys byla muž a směla ozdobit opisy Slova Božího obrázky, pak by tvůj talent byl darem od Boha,“ řekla jednou. „Když jsem byla ve tvém věku, můj otec mě jednou vzal do Mohuče; v tamním kostele byly krásné obrazy.“

Bětka věděla, že její matka by se sama ráda stala jeptiškou, ale to bylo pro ženy bez aristokratického původu nemožné.

„Je smutné, že nesmíš své dovednosti uplatnit, ale jsem si jistá, že jsi stejně talentovaná jako tamti malíři.“

Nejspíš všechny maminky mají pro své dcery takovou chválu. Pro Bětku ale nebylo tak důležité, zda kreslí opravdu dobře; prostě byla ráda, že si těmito kresbami může připomenout některé zážitky. Toho předposledního pozdního odpoledne desátého měsíce v roce zvaného windumemanoth se Bětka chvěla zimou u otevřeného okna a kreslila sníh, kterého leželo venku nevídaně. A Griselda jí potvrdila, že nikdy předtím neviděla takové masy té bílé nádhery, zvláště ne v měsíci vinobraní.

Vtom Bětka uviděla svou matku přicházet vraty do statku. Vracela se od vinaře Georga, kde byla předat seznam objednávek od Burkharda. Griselda neměla vinaře nijak zvlášť ráda, říkala, že dělá před ženami neslušné poznámky. Bětka sice přesně nechápala, co je to „neslušná poznámka“, ale také si všimla, že vinař vždycky hledí zachmuřeně a často na lidi kolem sebe křičí. Přesto byla na historky z vinařství zvědavá, a proto se rozhodla jít matce naproti.

Sotva však vyšla ze stáje, uviděla, jak Griselda uklouzla a upadla. To ta zrádná ledovka pod čerstvým sněhem! Plná obav spěchala k matce a snažila se přitom sama neupadnout. Vdova s blonďatými kadeřemi naříkala bolestí. „Nemůžu pohnout nohou,“ vypravila ze sebe v bezmocné směsici smíchu a slz, když si k ní malá dcerka klekla. „Myslím, že je to zlomené, moc to bolí.“

„Někoho seženu!“ vykřikla Bětka rozrušeně a snažila se neplakat. Její matka, její ubohá matka! Najednou byl život dívky, která nikdy nepoznala svého otce, naplněn strachem! Vůbec poprvé se slyšela, jak volá o pomoc.

Natrefila na starého Ortwina, který uklízel stáj, a vzrušeně mu popsala, co se stalo. Okamžitě ji následoval. Čeledín musel být velmi opatrný, když její poraněnou matku přenášel do postele, protože sebemenší pohyb jí působil takovou bolest, že se musela přemáhat, aby nekřičela.

„Vypadá to, že je to opravdu zlomené,“ odhadoval čeledín, když sykající a zpocenou Griseldu položil na lůžko. „Asi by se to mělo dát do dlahy, ale nevím, jak se to dělá.“

V té chvíli dostala Bětka nápad. „Přivedu sestru Hildegardu.“

Jeptišku-léčitelku od jejich prvního setkání v létě neviděla, ale byla si jistá, že bude ochotná matce pomoct. Jisté ale vůbec nebylo, zda to také dovolí její představená a mniši.

Hluboký sníh a ostrý vítr ztěžovaly Bětce chůzi tak, že si kladla otázku, zda vůbec ke klauzuře dojde. A mohla jen doufat, že medvěd se už uložil k zimnímu spánku.

I když byla zima, dívka se zpotila. Stoupání ke klášteru Disibodenberg se toho večera zdálo nekonečně strmé a dlouhé, stále hlubší sněhové masy jako by jí svazovaly nohy. Když konečně došla ke klauzuře, začala zoufale plakat, protože jediné dveře byly zasněžené až do výšky její brady. Musela se natáhnout, aby mohla zabouchat, a volala o pomoc, ale její volání jí vzhledem ke kvílejícímu větru připadalo příliš tiché. Zavolala znovu.

Oproti očekávání se nakonec otevřelo kukátko ve dveřích. Dívka poznala pihovatou tvář sestry Trudy, která na ni překvapeně pohlédla.

Přestože se Bětka rozrušením zajíkala, dokázala jeptišce vysvětlit, co se Griseldě stalo – a že potřebuje mluvit se sestrou Hildegardou.

Později si dívka ani nemohla vzpomenout na detaily, ale podařilo se jí přesvědčit jeptišku, aby s ní šla na statek, kde bude třeba jejích léčitelských schopností. Hildegarda požádala neochotnou Trudu, aby je doprovodila. Vítr a sněžení naštěstí konečně trochu ustaly.

Jakmile se ocitly u lůžka Bětčiny matky, potvrdilo se Hildegardino podezření, že Griselda má nohu zlomenou. Opravdu ji bude nutné dát do dlahy, aby kost správně srostla.

Když s tím byla jeptiška hotová, Griselda jí vděčně stiskla ruku. Mezitím do místnosti nad stájí přišel také sedlák Burkhard, muž jako hora, s narezlými blond vlasy a bledou pletí, a Bětka si všimla, jak podezřívavě si obě jeptišky prohlíží.

Hildegarda varovala Griseldu: „Ale musíš se šetřit.“

Pak se obrátila k Burkhardovi: „Několik týdnů bude muset zůstat na lůžku.“

„Ale já nemůžu krmit zbytečnou děvečku,“ zavrčel sedlák vztekle.

Bětka byla zoufalá. Jestli je vyžene, zůstanou obě o hladu.

„Prosím, pane, budu pracovat za dvě,“ hlesla.

Než mohl Burkhard odpovědět, Hildegarda prohlásila: „Vezmeme Griseldu i Bětku k nám, dokud se noha nezahojí.“

Sestra Truda se na ni šokovaně podívala. „Ale Hildegardo, to matka Jutta nikdy nedovolí.“

Starší jeptiška pokrčila rameny. „Už jsme u nás několikrát přijaly hosty Páně.“

„Ano, ale tehdy nás bylo méně sester, a proto jsme měly celu pro hosty. Navíc ti návštěvníci byli většinou urození,“ argumentovala Truda. „A přinesli štědré dary pro opata Folkarda. Ten to také zakáže.“

„Na to je momentálně příliš nemocný,“ odpověděla Hildegarda.

„To děvče tady pro mě za mě můžete nechat,“ nabídl Burkhard, „je pracovité.“

„Vezmeme s sebou obě, nebudeme dítě oddělovat od matky,“ odpověděla k Bětčině úlevě Hildegarda.

„A jak chcete tu zraněnou osobu do kláštera dopravit?“ zeptal se sedlák zasmušile.

Bětka věděla, že jejich pán by jim samozřejmě mohl dát k dispozici povoz, ale tušila, že se mu ani trochu nechce.

„Zajdu za Ulrichem,“ prohlásila Hildegarda. „Určitě nám pomůže.“

Dívka měla kováře ráda. Na zpáteční cestě z kláštera tenkrát v létě ji uklidňoval, že medvěd si na statek netroufne. Na to je příliš plachý. Bětka se musela smát – medvěd a plachý!

Jak sestra Hildegarda předvídala, Ulrich byl okamžitě ochoten pomoci. Opatrně odnesl Griseldu na svůj vůz. Bětka rychle sbalila do starého pytle od mouky těch pár věcí, co s matkou měly, a následovala dospělé.

Na Disibodenbergu jim Hildegarda otevřela dveře do budovy klauzury. Konečně sem Bětka mohla vstoupit! Jeptiška zavedla ji a podkováře, který opět opatrně nesl její matku v náručí, do spíže za velkým ohništěm v kuchyni v přízemí.

Jakási mladičká jeptiška překvapeně vzhlédla k nově příchozím.

„Adelgundo, kde je Jutta?“ zeptala se jí Hildegarda.

„Myslím, že je stále v kapli a…“

„Ne, jsem tady,“ ozvalo se od kuchyňských dveří.

Bětka se zděsila, když uviděla vyhublou ženu v oděvu jeptišky. Musela být o dobrých pět let starší než Hildegarda. Měla velké hnědé oči a určitě musela v mládí být velmi hezká, ale teď měla tvář propadlou a připomínala lebku pokrytou pergamenem.

Bětka se rozrušením třásla a poslouchala, jak Hildegarda vypráví představené o Griseldině nehodě a žádá, aby jí a její dceři dovolila bydlet za kuchyní, dokud se noha nezahojí.

S podivuhodnou lhostejností v hlase Jutta jednoduše řekla: „Požádám opata Folkarda o svolení – jakmile mu bude lépe.“

Bětka si všimla, že představená zírá na kovářovu pracovní brašnu, z níž trčí jeho velké kladivo.

„Vracím se do kaple,“ zamumlala Jutta nakonec nepřítomně a odešla z kuchyně jako náměsíčná.

Krátce nato Bětka pomohla Hildegardě, Trudě a Adelgundě uložit do kuchyňské truhly těch pár zásob ze spíže, kde její matka teď odpočívala na jednom ze dvou slaměných lůžek. Obrátila se k Hildegardě: „Co dělá vaše představená v kapli? Modlí se?“

„Mimo jiné,“ odpověděla Hildegarda neurčitě. „Držívá tam noční hlídku.“

„V mrazivém chladu,“ dodala Truda s hořkostí v hlase.

„Ale co je tam ke hlídání?“ zajímala se Bětka.

„Mučí se. Někdy se také bičuje,“ zašeptala pihovatá žena a bojácně se rozhlédla.

Dítě se otřáslo. „Proč to dělá?“

„Doufá, že se skrze muka dostane blíže k Ježíšovi,“ vysvětlila Hildegarda.

„Protože také trpěl na kříži?“ Bětka si vzpomněla na smutný velkopáteční příběh.

Truda přikývla. „Ano, naše matka představená doufá v unio mystica.“

Zase ta latinština! Hildegarda si všimla dívčina bezradného pohledu a přeložila: „To znamená tajemné spojení. Jutta velmi touží po Božích znameních.“ Se zasmušilým pohledem dodala: „Takové vize mohou však být velmi znepokojivé, když se objeví.“

„Co jsou vize?“ zeptalo se dítě.

Truda vrhla na Hildegardu prosebný pohled.

Ta vysvětlila: „To jsou obrazy, které ukazuje Bůh. Ale tohle všechno vidí jen ten, kdo má vizi, ostatní ne. Říká se jim také vidění nebo zjevení.“

Bětka cítila, že tento rozhovor jeptišku velmi trápí, a přemýšlela, proč tomu tak je.

Zatímco se jeptišky od půlnoci do kuropění věnovaly modlitbě matutin, Bětka ležela vedle své matky na lůžku narychlo přistlaném slámou. Griseldino klidné, pravidelné oddychování dceru uklidňovalo, ale stále měla problém usnout. Možná to bylo tím místem, za které nedobrovolně vyměnily známý a bezpečný statek.

Tím zvláštním místem, kde se jeptišky musely několikrát denně společně modlit, dokonce i vstávaly uprostřed noci – s představenou, která se mučila, aby byla blíže Ježíši.

*

O několik dní později Bětku probudil zpěv nevěst Kristových. Zněl nebesky jako Hildegardina melodie tehdy v létě, když se poprvé setkaly, jen tentokrát mnohohlasně. Sestry doprovázel nástroj, který dívka neznala. Posadila se a viděla, že její matka je také vzhůru a má slzy v očích.

„Bolí tě něco?“ zeptala se Bětka ustaraně.

Griselda zavrtěla hlavou. „Ten zpěv je tak nádherný. To nejlepší na klášterním životě. Dřív jsem často stávala před klauzurou, jen abych si ho poslechla.“

Její dcera dál naslouchala hudbě. „Co je to za nástroj?“

„Myslím, že je to žaltář, taková dřevěná deska se strunami.“

„Mohla bych se vplížit do kaple a podívat se,“ navrhla Bětka podnikavě.

„Jdi,“ souhlasila matka a ukázala na svou nohu. „Já nemůžu – zatím.“

Když Bětka krátce nato nakoukla do modlitebny, uviděla jeptišky zcela pohlcené zpěvem. Sestra Truda hrála na nástroj, který skutečně odpovídal Griseldině popisu.

Nakonec sestry dozpívaly a opustily kapli. Bětka přistoupila k sestře Adelgundě. Této dobrosrdečné dceři jakéhosi vévody bylo šestnáct let. Stejně jako sestra Truda měla světle zelené oči a pihy. Jestlipak má nakrátko ostříhané vlasy pod závojem kaštanové nebo rusé?

„Tak, připravena na nový úkol?“ zeptala se Adelgunda s dobromyslným úsměvem.

Protože Bětka požádala, aby mohla v klauzuře být užitečná, mater Jutta ji přidělila mladé Adelgundě ku pomoci v kuchyni.

„Ano, to jsem,“ odpověděla Bětka.

Ne všechny urozené sestry k ní byly tak přátelské jako Adelgunda. Starší Beata si například stěžovala, že ubytovaly dvě „selská nemehla“, jak se vyjádřila. Když Hildegarda odmítla poslat Bětku a její matku pryč, Beata se podle Trudy okamžitě vydala za Juttou, aby dosáhla svého cíle – naštěstí zatím marně.

„Nástroj, na který hrála sestra Truda, je žaltář?“ zeptala se Bětka.

Adelgunda přikývla. „Mater Jutta musela měsíce prosit u opata, abychom ho dostaly. Nakonec ho k tomu dokázal přesvědčit klášterní písař Volmar.“

Najednou cestu obou dívek do kuchyně zatarasil vysoký, docela mladý mnich. Měl bystré oči a jeho výrazný nos připomínal Bětce dravého ptáka. Až na něj byl vlastně docela hezký. Ale v očích šlachovitého muže se zračil takový hněv, že polekaně couvla. Co pohledává tady v ženské klauzuře?

„Kde je sestra Jutta?“ zavrčel mnich.

„V kapli,“ odpověděla spěšně Bětka. „Zavedu vás k ní.“

Chtěla jít před mnichem, ale u vchodu do kostelíka ji hrubě odstrčil. Sledovala, jak dlouhými kroky míří k modlící se představené.

„Mater Jutto, od teď už nesmíte zpívat!“ křikl rozzlobeně.

Vyčerpaně vyhlížející jeptiška se k němu otočila. „Bratře Helengere,“ poznala ho a zeptala se s ustaraným pohledem: „Už je to tady?“

„Ano, hodina jeho povolání k Pánu se blíží.“

Jutta se zdála být touto zprávou hluboce otřesena. Opřela se o zeď a těžce oddychovala. Bratr Helenger vrhl na Bětku zlý pohled a jediným pohybem brady ji zahnal pryč.

Opat Folkard zřejmě umírá, Bětka už slyšela mezi jeptiškami zvěsti, že je smrtelně nemocný. Rychle vběhla do kuchyně. Možná by se mohla dozvědět více od Adelgundy.

„Tady v kuchyni jsme zdědily obtížný úděl, sestra Walburga musela být nejlepší kuchařkou na světě,“ řekla mladá jeptiška, když spolu připravovaly polévku s čočkou a fazolemi. „Bůh ji povolal příliš brzy.“

„A teď umírá i váš opat?“ pokusila se Bětka přesměrovat konverzaci. „Včera v noci jsem slyšela až sem, jak kašle.“

Adelgunda s povzdechem přikývla. „Ano, bohužel. Osm let moudře vedl klášter a rozmnožoval jeho příjmy.“

„Je opravdu dobré, že tu máme vždycky co jíst,“ řekla Bětka.

„Ale věř mi, vedle v mužském klášteře toho mají mnohem víc. My jeptišky jsme zcela závislé na almužnách od mnichů. Díky dobré pověsti paní Jutty se k nám hlásí stále více urozených sester, ale veškerá jejich bohatá věna putují do mužského kláštera.“

V tu chvíli se k Bětčinu údivu rozezněl zvon z budov mnichů. Sestry směly sledovat mše a modlitby mnichů pouze malým okénkem, ale Bětka věděla, že v tuto hodinu není důvod zvonit na kostelní zvony. Tak proč teď tak nečekaně zazněly? Adelgunda ztuhla při prvním úderu, přestala čistit fazole a vydechla: „Ach bože, to je umíráček.“

Bětka se otřásla a v tu chvíli vstoupila do kuchyně rozrušená Truda. „Slyšely jste to?“ zašeptala. „Opat Folkard určitě zemřel. Teď je celý klášter ve smrtelném nebezpečí.“ Vzlykla a pak znovu rychle odběhla.

„Co tím myslí?“ zeptala se Bětka.

„Dokud nebude vybrán schopný nástupce, je klášter proti světským pánům bezbranný,“ vysvětlila Adelgunda s vážným výrazem. „Říká se, že jen čekají, až ho budou moci chtivě vysávat jako pijavice. My sestry nemáme žádné vlastní zdroje – takže když na tom klášter mnichů bude špatně, ohrozí to i naše životy.“

Bětka se roztřásla. Její matka ještě stále není schopna chodit. Jsou úplně závislé na jeptiškách a s jejich bezpečím může být každou chvíli konec!

3. kapitola

Uprostřed noci pronikl místnostmi skromně zařízené ženské klauzury zmučený výkřik. Bětka nemohla u Griseldy v maličkém pokoji za kuchyní usnout a nakonec hleděla zamřížovaným oknem v přízemí do zimní krajiny. Stejně jako té noci, kdy zde matka s dcerou našly útočiště, zuřila sněhová bouře; dnes se ale občas dokonce blýskalo a hřmělo. Bětka nikdy v zimě bouřku nezažila. Už před bouří byla neklidná, přitom by se jí vlastně mělo ulevit. Včera večer mniši konečně – jak mater Jutta prorokovala – zvolili za svého představeného dosavadní Folkardovu pravou ruku, bratra celleraria Kuna.

Bětka si nejprve nechala od Adelgundy vysvětlit, co vlastně cellerarius dělá. „Je to správce sklepa,“ vysvětlila jí. „Stará se o zásoby a oblečení mnichů.“

Bětka předpokládala, že člověk s těmito úkoly musí klášter velmi dobře znát. V tomto ohledu byla volba dosavadního celleraria vlastně důvodem k úlevě. Hildegarda také sebejistě prohlásila, že nový opat bude přinejmenším stejně schopný jako Folkard. Kuno bude spolehlivě vzdorovat světským pánům, kteří se chamtivýma rukama sápou na klášter a jeho příjmy.

Ale teď ten příšerný křik!

Jelikož se zdálo, že Griselda klidně spí a ten znepokojivý zvuk neslyšela, její dcera se sama vydala ke schodům vedoucím nahoru do kaple, do Juttiny samotky a ložnice ostatních jeptišek. Tam uprostřed místnosti znepokojeně stála Hildegarda.

„Vyšlo to odtud?“ zašeptala ustaraně Bětka.

Hildegarda zavrtěla hlavou a vtom se z jednoho z deseti slamníků, na kterých ležely její spolusestry, zvedla sestra Truda. Zřejmě se jediná z jeptišek probudila.

„Takový ďábelský křik! Určitě to byl démon,“ vydechla Truda jatá hrůzou. „Jde si pro nás.“

Ale Hildegarda rázně zavrtěla hlavou. „Ne, to byl Juttin hlas.“

Hildegarda, následovaná vystrašenou sestrou Trudou a Bětkou, spěchala do samotky matky představené. Byla prázdná, ale i přes šum větru bylo zřetelně slyšet ženské naříkání. Pak ťukání a další výkřik, při kterém tuhla krev!

„To bylo z kaple,“ poznala Truda.

Když vběhly do modlitebny, naskytl se jeptiškám a Bětce hrozný pohled: jejich milovaná matka představená Jutta ze Sponheimu ležela na dřevěném kříži vysokém jako mužská postava. Do levé dlaně si očividně zatloukla silný hřeb, všechno bylo od krve a ta tekla proudem. Obrovský hřeb trčel i ze zkřížených chodidel. Bětka přemýšlela, jak si Jutta vzhledem k té nesnesitelné bolesti dokázala zatlouct další hřeb ještě do dlaně.

„Co to děláš?“ vykřikla Hildegarda. „Trudo, přines obvazy, rychle! A ocet a víno!“

Bětka se snažila přijít na důvod, proč si člověk něco takového udělá. Všimla si, že Jutta ze Sponheimu byla jak smyslů zbavená zármutkem pro opata Folkarda. To deset zbývajících jeptišek ještě více zneklidnilo.

Truda byla ztuhlá hrůzou, takže na Hildegardin pokyn hned nereagovala. Na okamžik se zdálo, že se čas zastavil. Velký chlad působil, že se z dechu přítomných tvořily malé obláčky. Nakonec Truda odběhla pro požadované věci.

Hildegarda si klekla k Juttě, přibité na jedné straně ke kříži, aby si prohlédla její rány, ale představená ji chytila pravou rukou za rukáv, přitáhla ji k sobě a vtiskla jí do ruky těžké dřevěné kladivo. „Do toho, Hildegardo, dokonči to!“

Ta stěží potlačila slzy.

Jutta protáčela nepřítomně oči. „Rány Páně, svatá bolest,“ blábolila jako omámená. „Už brzy budu povolána.“

Hildegarda se marně snažila vyrvat hřeby. Vtom Bětka spatřila koženou brašnu s nářadím, ležící vedle Jutty. Uvnitř našla velké železné kleště, které s tázavým pohledem podala Hildegardě. Ta vděčně přikývla a okamžitě začala Juttě vytahovat hřeby z nohou a levé ruky. Představená měla nejprve snahu se bránit, ale vzápětí ji pohltila náruč milosrdné mdloby. Truda se vrátila s kusem lněného plátna, octem a vínem a Hildegarda začala omývat a obvazovat hluboké rány.

Mezitím se probudilo i ostatních osm sester a vešly dovnitř. Dušený křik, vzlyky, hrůza. Jeptišky odnesly představenou kláštera v bezvědomí do její cely.

„Musíme dát vědět mnichům,“ řekla Hildegarda.

„Půjdu tam!“ vykřikla Truda dychtivě, zjevně ráda, že unikne strašlivému pohledu na svou zraněnou paní.

Hildegarda se celá zoufalá dívala z okna na krajinu. Vítr divoce vířil sněhové vločky, vše se zalilo zvláštním načervenalým světlem. Lešení na mužském klášteře sténalo a vrzalo, ale zdálo se, že bouři přečká.

Konečně se ke komůrce se zraněnou představenou blížily těžké kroky. Truda přivedla nově zvoleného opata Kuna. Byl to podsaditý muž s knírkem a impozantním pasem. V doprovodu za ním vešel jeho mladý pomocník bratr Helenger a vousatý klášterní písař Volmar.

„Co jste to udělaly se svou praepositou?“ vzkřikl Helenger vyčítavě.

Bětka si už předtím nechala od Adelgundy vysvětlit termín praeposita: bylo to latinské slovo pro představenou.

„My sestry jsme nic neudělaly,“ bránila se Hildegarda. „Mater Jutta se sama pokusila ukřižovat.“

„Jak by něco takového mohla dokázat?“ zeptal se opatův pomocník podezřívavě. Bětka od Hildegardy věděla, že pravé ruce vedoucího kláštera se říká „adlatus“, což bylo samozřejmě opět latinské slovo.

„Drahý bratře Helengere,“ zasáhl klášterní písař, „nemáme důvod pochybovat o slovech sestry Hildegardy. Dobře víme, že mater Jutta se v minulosti často trýznila.“

Hildegarda vděčně pohlédla na bratra Volmara. Soudě podle jeho bledé pleti trávil písař čas na čerstvém vzduchu jen zřídka. Měl velké uši, tvrdé vousy a pleš s věncem kudrnatých vlasů, byl poměrně malého vzrůstu a asi tak starý jako Hildegarda.

Nový opat písaři přisvědčil. „Jutta se často nutila zůstat v noci vzhůru. Nespočet modliteb za živé i mrtvé – mnohem více, než vyžaduje Benediktova řehole.“

Hildegarda přikývla. „Celý žaltář každý den, často i dvakrát nebo třikrát. I v těch největších zimních mrazech s bosýma nohama – až do úplného vyčerpání. Proto byla často vážně nemocná.“

„Před osmi lety na tom kvůli sebetrýznění byla tak špatně, že jí hrozila smrt,“ vložil se do toho Volmar. „Opat Adalhaun přičítal její špatný stav nedostatku masa ve stravě. Přikázal tedy, aby nějaké jedla, ona však tvrdila, že nesmí.“

„Ale třicáté šesté pravidlo našeho otce Benedikta výslovně dovoluje nemocným jíst masité pokrmy, aby se uzdravili,“ odpověděl opat Kuno. „Můj požehnaný předchůdce Folkard to Juttě tehdy připomněl. Ona však v horečce tvrdila, že to pro ni neplatí.“

„Za soumraku se pak stalo něco úžasného: u jejího okna usedl velký vodní pták, což je v této oblasti opravdu velmi vzácné,“ vzpomněla si Hildegarda. „Když jsme ho ráno uviděly my jeptišky, nepokusil se odletět, jen se na nás klidně díval – jako nějaké ochočené domácí zvířátko.“

Volmar se usmál. „A pak jste vnuknul otci Adalhaunovi, že by tak mohl přesvědčit Juttu, aby jedla. Byl za váš zoufalý nápad vděčný. ‚Jutto, teď je na vás, abyste se posílila Božím darem tohoto vodního ptáka,‘ řekl jí. ‚Ptačí maso je považováno za čistší než maso suchozemských zvířat. Protože z matky nevycházejí nazí, ale ve vejci, které má skořápku.‘“

Hildegarda dodala: „Potom jsme toho velkého vodního ptáka pro Juttu uvařily – a brzy po tomto jídle se paní cítila lépe.“

Kuno se zasmušil. „Tehdy si však na opatovi vynutila slib, že ani jemu, ani jeho nástupcům už nikdy nebude dovoleno nutit ji znovu jíst maso. Jsem tím vázán. Výživné jídlo by jí jistě dodalo sílu a pomohlo zahojit tyto hrozné rány. Koneckonců, jídlo drží tělo a duši pohromadě.“

„Smím zkusit zranění ošetřit mastí, aby se nezanítila?“ zeptala se Hildegarda pokorně.

Ale představený kláštera zavrtěl hlavou. „Tady může pomoci už jen Pán. Budeme se za mater Juttu modlit.“

Bětce neušel Hildegardin zklamaný, téměř zoufalý výraz.

„A vy zde zůstaňte, bratře Volmare!“ obrátil se opat ke svému písaři. „Podávejte nám o Juttině stavu pravidelné zprávy!“

Jakmile Kuno a jeho adlatus odešli, Volmar se obrátil na Hildegardu: „Máte nějaké léčivé prostředky na ošetření ran?“

„Ano, ale opat Kuno mi…,“ začala.

Písař ji ale okamžitě přerušil: „Jestli na to přijde, vezmu vinu na sebe. Ošetřete Juttu, nemáme času nazbyt. Musíme vyzkoušet všechno, abychom ji zachránili.“

„Děkuji vám, bratře Volmare,“ řekla Hildegarda vděčně. „Bětko, doprovodila bys mě do kuchyně a pomohla mi s mastmi?“

Dívce to nemusela říkat dvakrát.

„Mast na rány se skládá hlavně z fialky, pelyňku a měsíčku,“ řekla Hildegarda a krátce nato vzala z kuchyňské police malou hliněnou nádobu.

„Mohu se vás na něco zeptat?“

„Ano, jistě.“

„Proč jste předtím opláchla Juttina zranění vínem a octem?“

„Vyčistí rány lépe než samotná převařená voda. Řekl mi to bratr infirmar. Opat Kuno si toho naštěstí nevšiml. Nejsem si jistá, jestli čištění ran už není považováno za léčení.“

Když se Hildegarda s nádobou vrátila k Volmarovi a zraněné ženě, Bětka se rozhodla pomoci ustaraně vyhlížející sestře Trudě zamést šatní komoru. Jeptiška měla od pláče úplně zarudlé oči.

„Vždycky jsem jen chtěla, aby mě milovala,“ zašeptala v jednu chvíli a hlas jí selhal.

„To jsem chtěla také,“ ozvalo se ode dveří. Stála tam Hildegarda. „Ale Jutta miluje jen jednoho.“ Pak oznámila: „Bratr Volmar usnul. Raději ho přikryju.“

„A já jsem si vždycky myslela, že ty a Jutta spolu mluvíte o všem,“ divila se Truda.

Hildegarda se nevesele usmála, když z velké dřevěné truhly vyndavala ovčí kůži. „Povídání není zrovna něco, co Jutta oceňuje.“

„Přitom by mohla vyprávět spoustu vzrušujících věcí,“ zašeptala Truda upovídaně. „Slyšela jsem, že ji jako mladou ženu unesl nějaký šlechtic, který se z lásky k ní zbláznil. Ze spárů nešťastně zamilovaného muže ji prý musel vysvobodit její starší bratr Meinhard. Jaká škoda, že je tak mlčenlivá.“

Hildegarda se usmála. „Žije podle slov svatého Benedikta: Kdo hodně mluví, hříchu neunikne. Smrt a život jsou v moci jazyka.“

Truda po tomto jemném napomenutí rozladěně umlkla.

Krátce nato se Bětka vydala do kuchyně, aby pomohla sestře Adelgundě. Procházela kolem Juttiny komůrky, kde Hildegarda mezitím pečlivě přikryla spícího klášterního písaře ovčí kůží a poklekla na kolena před postelí své paní.

„Odpusť, Jutto,“ slyšela dívka jeptišku zoufale šeptat. „Myslím, že za tvůj stav můžu já.“

„Proč si myslíte, že nesete vinu za její ukřižování?“

Bětka, překvapena mužským hlasem, o krok ustoupila.

Volmar se probudil, ale pravděpodobně si jí v temné chodbě nevšiml; tázavě se podíval na Hildegardu.

Stísněným hlasem přiznala mnichovi: „Juttiným velkým cílem bylo přijímat od Pána vize a splynout s ním vjedno. Zatím se jí to nikdy nepodařilo. Ale jednoho dne jsem se jí přiznala, že já…“ Hlas jí zakolísal.

„Ano?“ zeptal se Volmar. „Co vy?“

„Mám vize už od dětství.“

Bětka zadržela dech. Tak tohle tedy stálo mezi Hildegardou a Juttou! Volmar se zvědavě naklonil a dívka se bála, že by se po tom přiznání mohl stát Hildegardiným soudcem a předat ji katovi.

Ale když povzbudivě stiskl jeptišce třesoucí se ruku, jeho oči hleděly dobromyslně. Zdálo se, že uhodl její úzkostné myšlenky.

„Pokud si přejete, ponechám si vaše tajemství pro sebe, ctihodná sestro,“ prohlásil svým zvláštním, velmi znělým hlasem. Možná, že při kontrole písemností a hledání chyb si klášterní písař často předčítal nahlas. „Víte, Duch Páně vane, kam chce. Takže se klidně může stát, že s vámi hovoří, a s Juttou ne.“

„A co když moje zjevení vůbec nepocházejí od Boha?“ nadhodila Hildegarda.

Tak sklíčenou Alžběta nikdy dosud jinak ráznou jeptišku neviděla.

„Chtěla byste mi říct něco o svých vizích?“ zeptal se Volmar. „Kdy jste měla první vidění?“

Po chvíli váhání Hildegarda přikývla. „Kvůli vizím jsem byla v dětství velmi osamělá, i když jsme byli velká rodina. Přitom ve srovnání s většinou ostatních dětí se mi dařilo velmi dobře. Kolem domu mých rodičů na bohatém panství mého otce Hildeberta z Bermersheimu se rozprostírají pastviny, pole a vinice. V dálce se tyčí svahy, některé mírné, některé strmé, některé s výrazně tvarovanými skalami. Jako dítě jsem v lese plném dubů pozorovala rostliny a zvířata. Mnoha zákrutami protéká městem potok Hosenbach a v malebném údolí se vlévá do Fischbachu, přítoku naší řeky Nahe. Moje sestry a já jsme sledovaly dojení, dívaly jsme se, jak se telí krávy, a jako všechny urozené dívky jsme se učily jezdit na koni. Ale já…“ Hildegarda zaváhala.

„Byla jste jiná než ostatní děti?“ ujišťoval se Volmar.

Hildegardin výraz při té vzpomínce potemněl. „Ukázalo se to, už když mi bylo pět. V té době měla do mého života vstoupit Jutta ze Sponheimu. Kolem vesele pobíhali moji tehdy žijící sourozenci Clementia, Rohrich, Drutwin, Hugo, Judda a Odilia. Já jsem stála stranou, jak se to stávalo často, zírala jsem na oblohu a mumlala si pro sebe. Rohrich si všiml mé zdánlivé samomluvy a chtěl vědět, s kým mluvím. No, s tím obrem, řekla jsem. Moji sourozenci utekli. Nejprve jsem se bála, že je vyděsilo moje vidění. Ale tentokrát byl důvodem jen příjezd koňského povozu ze Sponheimu.“

Bětka byla zvědavá na líčení prvního setkání mezi laskavou jeptiškou a horlivě věřící představenou.

„Jste s paní Juttou v příbuzenském vztahu,“ vybavil si Volmar.

Hildegarda přikývla. „Sofie ze Sponheimu byla sestřenicí a dobrou přítelkyní naší matky Mechthildy. Toho dne s sebou hraběnka přivedla svou jedenáctiletou dceru Juttu. Když mi ji představili, zachichotala jsem se. Dívce se ten smích už tehdy nelíbil a s vážným výrazem se zeptala, co mě tak pobavilo. ‚Jedna z mých sester se jmenuje skoro jako ty,‘ řekla jsem. ‚To bychom pak mohly být jako sestry,‘ navrhla Jutta. ‚Chtěla bys?‘ Přikývla jsem, fascinovaně zírala na její prsten s nápisem Dolores a zeptala jsem se jí na význam toho slova. Bolesti! Řekla, že ráda trpí.“

„Tak tomu bylo, už když představené bylo jedenáct let?“ podivil se Volmar a pohlédl na představenou kláštera, která tam stále ležela v bezvědomí.

„Ano, a aby mi to vysvětlila, zahrála mi pak Jutta příběh o ukřižování s panenkami. Na konci jako smyslů zbavená tloukla slaměnýma rukama jedné panenky do té ležící na kříži. Upadla do jakési extáze a napodobovala Ježíšovy výkřiky bolesti. Až po chvíli si všimla, že brečím a se zavřenýma očima si zacpávám uši. ‚Neplač, raduj se, malá Hildegardo,‘ řekla. ‚Právě tato bolest je to, co nás přivádí blíže k Bohu.‘“

Jeptiška a knihovník se s obavami ohlédli na představenou, která se dnes, téměř tři desetiletí po příšerném loutkovém představení, chtěla sama ukřižovat. Bětka se ve svém úkrytu na chodbě roztřásla. Jak děsivá musela být tahle Jutta už jako dítě!

4. kapitola

„Kdy jste o nich s někým poprvé hovořila?“ zeptal se Volmar.

„Aha,“ řekl Volmar, ale nezdálo se, že by se zlobil nebo bál.