Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

64. William Gibson: Působnost

65. Ursula K. Le Guin: Nespoutaní

66. David Gerrold: Věc pro lidi

67. Robert Silverberg: Muž v labyrintu

68. John Scalzi: Válka starého muže

Předchozí tituly této edice najdete na internetových stránkách www.laser-books.cz/c/mistrovska-dila-sf/

Přeložil Radovan Zítko

OLD MAN’S WAR

Copyright © 2005 by John Scalzi

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Radovan Zítko

Copyright © 2025 for Cover by John Harris

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0804-6

Regan Averyové, vynikající první čtenářce,

a jako vždy Kristine a Atheně.

ČÁST I

Jedna

O pětasedmdesátých narozeninách jsem udělal dvě věci. Navštívil jsem hrob své ženy. A pak jsem vstoupil do armády.

Návštěva Kathyina hrobu byla tím míň dramatickým. Manželka je pochovaná na hřbitově v Harris Creeku, od místa, kde bydlím a kde jsme s rodinou žili, to po silnici není víc než míli. Uložit ji na hřbitově bylo obtížnější, než by možná mělo být: ani jeden z nás nečekal, že by pohřeb potřeboval, a tak jsme ho ani jeden nezařídil. Je téměř donebevolající, mám-li sáhnout po takovém výrazu, když se musíte hádat se správcem hřbitova stran faktu, že si vaše žena nezarezervovala místo posledního odpočinku. Nakonec si můj syn Charlie, shodou okolností starosta, pár lidí podal a to místo získal. Být otcem starosty má své výhody.

Zpátky k jejímu hrobu. Je prostý a ničím pozoruhodný, namísto velkého náhrobního kamene je označený jen takovou tou malou destičkou. Kathy, pro kontrast, leží vedle Sandry Cainové, jejíž poněkud nadrozměrný náhrobek z leštěné černé žuly zdobí Sandyina fotka ze střední školy a na přední straně vypískovaný sentimentální Keatsův citát o smrti mládí a krásy. To je celá Sandy. Kathy by pobavilo, kdyby se dozvěděla, že Sandra parkuje vedle ní pod svým velkým teatrálním náhrobkem: co byly živy, Sandy s ní pasivně-agresivně soupeřila a nabývalo to legračních rozměrů. Když Kathy přinesla k charitativnímu prodeji svůj domácí koláč, Sandy tam měla tři a mohla vybuchnout, pokud se ten Kathyin prodal jako první. Kathy řešívala takové problémy preventivně tím, že jeden ze Sandyiných koláčů koupila. Těžko říct, jestli tím věci ze Sandyina pohledu prospěla nebo naopak.

Předpokládám, že se Sandyin náhrobek v té záležitosti dal považovat za poslední slovo, za úplně definitivní ztrapnění protivnice, které už nepůjde zvrátit, jelikož Kathy už je přece jen po smrti. Na druhou stranu si vlastně nevybavuju, že by Sandy někdo navštívil.

Tři měsíce po jejím odchodu Steve Cain prodal dům a s úsměvem širokým jako mezistátní dálnice 10 se přestěhoval do Arizony. O něco později mi poslal pohled: začal tam žít na hromádce s ženskou, která před padesáti lety zářila jakožto pornohvězda. Ještě po týdnu, co jsem tu informaci dostal, jsem se cítil nečistý. Sandyiny děti a vnoučata bydlí o město dál, ale vzhledem k tomu, jak často ji navštěvují, by klidně taky mohly žít v Arizoně. Ten Keatsův citát od pohřbu pravděpodobně nečetl nikdo kromě mě, a i já jen letmo, když přecházím těch pár kroků k ženě.

Na desce je napsané její jméno (Katherine Rebecca Perryová), datum narození a úmrtí a tato slova: MILOVANÁ MANŽELKA A MATKA. Při každé návštěvě si je čtu stále dokola. Nemůžu si pomoct. Jsou to čtyři slova, která velmi nedostatečně a přitom tak dokonale shrnují lidský život. Takové slovní spojení vám o ní nic neřekne, o tom, jak zvládala každý den, jak pracovala, jaké měla zájmy ani kam ráda jezdila na dovolenou. Nedozvíte se, která barva byla její oblíbená, jak se ráda česala ani koho volila, nebo dokonce jaký měla smysl pro humor. Nebudete o ní vědět nic než to, že ji někdo miloval. A to je fakt. Měla by dojem, že to stačí.

Zdejší návštěvy nesnáším. Je mi proti mysli, že moje manželka, kterou byla po celých dvaačtyřicet let, je po smrti, že jeden okamžik jednoho sobotního dopoledne byla v kuchyni, mixovala v míse těsto na vafle a mluvila se mnou o hádce na schůzi vedení knihovny z předešlého večera, a v následující chvilce ležela na podlaze a cukala sebou, protože jí mozek drásala mrtvice. Moc mě mrzí, že její poslední slova byla „Kam jsem sakra dala tu vanilku“.

Nesnáším to, že jsem se stal jedním z těch starých pánů, kteří za zesnulými manželkami chodí na hřbitov. Když jsem byl (mnohem) mladší, ptával jsem se Kathy, k čemu by to bylo. Hromádka hnijícího masa a kostí, která bývala člověkem, už tím člověkem není, je to jenom hromádka hnijícího masa a kostí. Ten člověk odešel – do nebe, do pekla, kamkoli nebo nikam. Stejně tak můžete navštívit hovězí kýtu. Když zestárnete, uvědomíte si, že je to tak pořád. Prostě vám je to jedno. Nic víc.

Ten hřbitov sice nesnáším, ale zároveň jsem rád, že tu je. Po manželce se mi stýská. Je snazší, když se mi po ní stýská na hřbitově, kde byla vždycky jen mrtvá, než když se mi po ní stýská na všech těch místech, kde byla živá.

Nezdržel jsem se tam dlouho, to nemívám ve zvyku. Jenom tak dlouho, abych pocítil tu ránu, která je po většinu těch osmi let stále čerstvá a která mi taky připomíná, že mám na práci i jiné věci než postávat na hřbitově jako starý pitomec. Jakmile se ozvala, otočil jsem se k odchodu a nedíval se napravo nalevo. Tohle bylo naposledy, co jsem na hřbitov a k manželčinu hrobu zašel, ale nechtěl jsem vynakládat příliš námahy, abych si to místo zapamatoval. Jak jsem řekl, vždycky tu byla jen mrtvá. Nemá valný význam si něco takového ukládat do paměti.

Když o tom tak uvažuju, ani to přihlášení do armády nebylo zase tak dramatické.

Moje město bylo na samostatnou náborovou kancelář příliš malé. Abych se přihlásil, musel jsem jet do Greenvillu, hlavního města okresu. Náborová kancelář v tuctovém obchodním centru měla vchod od parkoviště, z jedné strany sousedila se státní prodejnou alkoholu a z druhé s tetovacím salonem. Podle toho, v jakém pořadí jste jimi procházeli, jste se druhý den ráno mohli probudit v pořádném průšvihu.

Interiér kanceláře byl dokonce ještě míň atraktivní, pokud je něco takového možné. Sestával z pracovního stolu s počítačem a tiskárnou, člověka za stolem, dvou židlí před stolem a šesti židlí vyrovnaných podél stěny. Na konferenčním stolku před nimi byly informace pro brance a několik starších čísel časopisů Time a Newsweek. S Kathy jsme sem samozřejmě zašli před deseti lety. Mám podezření, že se od té doby s ničím nehnulo a skoro nic se nezměnilo, včetně těch časopisů. Jen ten člověk vypadal nově. Aspoň si tedy nevzpomínám, že předchozí náborový pracovník měl takové vlasy. Anebo prsa.

Náborovou pracovnici plně zaměstnávalo psaní na počítači, a když jsem vstoupil, ani ke mně nevzhlédla. „Hned se vám budu věnovat,“ zamumlala, čímž víceméně pavlovovsky reagovala na to, že se otevřely dveře.

„Žádný spěch,“ řekl jsem. „Vidím, že je tu našlapáno.“ Tento pokus o nepatrně sarkastický humor vyšel naprázdno, vůbec ho nevzala na vědomí, natož aby ho kvitovala, což bylo za posledních několik let normální. Aspoň jsem nevyšel z formy.

Posadil jsem se před stůl a čekal, až náborářka dodělá to, na čem pracovala.

„Přicházíte, nebo odcházíte?“ zeptala se a ještě se na mě pořádně nepodívala.

„Promiňte?“ opáčil jsem.

„Přicházíte, nebo odcházíte,“ zopakovala. „Přicházíte podepsat předběžnou smlouvu o vstupu, nebo odcházíte do služby?“

„Aha. Odcházím do služby, prosím.“

To ji konečně přimělo zvednout zrak a zamžourala na mě přes poměrně přísné brýle.

„Jste John Perry,“ oznámila.

„Ano, jsem. Jak jste to poznala?“

Vrátila se pohledem k počítači.

„Většina lidí, kteří chtějí narukovat, se tu staví na narozeniny, i když pak mají ještě oficiálně třicet dní, aby se přihlásili. Dnes máme jen tři oslavence. Mary Valoryová už zavolala s tím, že do služby neodejde. A vy na Cynthii Smithovou nevypadáte.“

„To rád slyším.“

„A protože zjevně nepřicházíte podepsat předběžnou smlouvu,“ pokračovala a nevzala na vědomí další pokus o humor, „dá rozum, že jste John Perry.“

„Mohl bych prostě být osamělý starý pán, co se potlouká kolem a chce s někým hodit řeč,“ oponoval jsem.

„Takových sem zrovna moc nezajde. Obvykle je vyplaší děcka odvedle, s těmi tetováními démonů.“ Konečně odsunula klávesnici a věnovala mi plnou pozornost. „Dobrá tedy. Ukažte mi prosím nějaký průkaz totožnosti.“

„Vždyť už víte, kdo jsem,“ připomněl jsem jí.

„Jen pro jistotu.“ Při těch slovech jsem u ní nepostřehl ani nejmenší náznak úsměvu. Dennodenní styk s upovídanými starými páprdy si zjevně vybral svou daň.

Podal jsem jí řidičák, rodný list a občanku. Vzala si je a sáhla do stolu pro elektronický polštářek, zapojila ho do počítače a posunula ho ke mně. Položil jsem na něj dlaň a čekal, až se dokončí sken. Pak si polštářek přitáhla k sobě a přiložila k němu moji občanku, jestli informace o otiscích sedí. „Jste John Perry,“ pravila konečně.

„A jsme zase tam, kde jsme začali.“

Znovu mě nevzala na vědomí. „Před deseti lety, kdy jste absolvoval úvodní instruktáž, jste dostal informace týkající se Koloniálních obranných sil a povinností a závazků, které přijmete, když do KOS vstoupíte,“ odvykládala tónem, který naznačoval, že to pronáší minimálně jednou denně, každý den, po většinu svého pracovního života. „Kromě toho jste v mezidobí pro připomenutí těchto povinností a závazků dostával doškolovací materiály.

Potřebujete v tomto okamžiku další informace nebo doškolovací prezentaci, nebo prohlašujete, že plně chápete povinnosti a závazky, které tímto přijmete? Uvědomte si prosím, že vám nehrozí žádný postih, pokud o doškolovací materiály požádáte, ani když se teď rozhodnete, že do KOS nevstoupíte.“

Na tu úvodní instruktáž jsem si vzpomínal. Během její první části hrstka postarších občanů posedávala na skládacích židlích v greenvilleském komunitním centru, jedla donuty, pila kávu a poslouchala aparátčíka KOS drmolit cosi o historii lidských kolonií. Potom rozdal letáky o životě ve službě KOS, který vypadal jako vojenský život kdekoli jinde. A když nastal čas na otázky, dozvěděli jsme se od něj, že ve skutečnosti v KOS není, prostě ho najali, aby v oblasti údolí řeky Miami poskytoval prezentace.

V druhé části téhle úvodní instruktáže nás podrobili krátké lékařské prohlídce – přišel doktor, odebral mi krev, projel vatovou tyčinkou po vnitřní straně tváře, aby uvolnil pár buněk, a udělal mi EEG. Podle všeho jsem prošel. Od té doby mi poštou každoročně chodí leták, který jsem dostal na úvodní instruktáži. Po druhém roce jsem ho začal vyhazovat. Od té doby jsem ho nečetl.

„Rozumím,“ řekl jsem.

Přikývla, sáhla do stolu, vytáhla list papíru a propisku a obojí mi podala.

Na papíře bylo vytištěno několik odstavců a pod každým byla mezera pro podpis.

Ten dokument jsem poznal, velmi podobný jsem podepsal před deseti lety, abych dal najevo, že rozumím tomu, do čeho se pustím o dekádu později, v budoucnosti.

„Přečtu vám následující odstavce. Na konci každého z nich, pokud rozumíte a souhlasíte s tím, co jsem vám přečetla, se prosím k dnešnímu datu na řádku těsně pod odstavcem podepište. Pokud byste měl dotazy, položte je prosím po přečtení každého odstavce. Pokud tomu poté nebudete rozumět anebo nebudete souhlasit s tím, co jsem vám četla a vysvětlovala, nepodepisujte se. Rozumíte?“

„Rozumím,“ přisvědčil jsem.

„Výborně. Odstavec první: Já, níže podepsaný, tímto beru na vědomí a rozumím, že svobodně, ze své vlastní vůle a bez nátlaku vstupuji jako dobrovolník do Koloniálních obranných sil a službu budu plnit po dobu minimálně dvou let. Navíc beru na vědomí, že se délka služby může v době války či hrozbě války prodloužit podle rozhodnutí Koloniálních obraných sil na dalších osm let.“

Tahle klauzule o prodloužení na celkem deset let pro mě nebyla novinkou – přece jen jsem zaslané informace jednou dvakrát četl –, i když mě napadlo, kolik lidí je jen přelétlo a kolik lidí z těch, kteří je vzali na vědomí, se skutečně domnívalo, že ve službě uváznou na deset let. Měl jsem pocit, že KOS by nepožadovaly deset let, kdyby nepočítaly s tím, že jim přijdou vhod. Kvůli Karanténním zákonům se toho o koloniálních válkách příliš nedozvídáme. Ale z toho, co se doslechneme, usuzujeme, že ve vesmíru tak úplně nepanuje mír.

Podepsal jsem se.

„Odstavec druhý: Rozumím, že dobrovolným vstupem do Koloniálních obranných sil odsouhlasuji, že budu vyzbrojený a zbraně budu používat proti nepřátelům Koloniální unie, mezi něž mohou spadat i jiné lidské ozbrojené složky. V období vojenské služby neodmítnu nosit a používat zbraně podle rozkazu a nebudu proti tomu mít náboženské ani morální námitky, abych se vyhnul bojovému úkolu.“

Kolik lidí dobrovolně vstoupí do armády a pak se hlásí k odpíračům vojenské služby? Podepsal jsem se.

„Odstavec třetí: Rozumím a souhlasím s tím, že budu věrně a pohotově vykonávat rozkazy a pokyny nadřízených důstojníků, které se mě týkají, jak je uvedeno v Jednotných pravidlech chování Koloniálních obranných sil.“

Podepsal jsem se.

„Odstavec čtvrtý: Rozumím, že dobrovolný vstup do Koloniálních obranných sil znamená souhlas s jakýmikoli zdravotnickými či chirurgickými zásahy nebo terapeutickými režimy či procedurami, které Koloniální obranné síly považují za nutné pro zvýšení bojeschopnosti.“

To je ono: důvod, proč já a bezpočet dalších pětasedmdesátníků každoročně podepíšeme vstup do armády.

Jednou jsem říkal dědovi, že až budu v jeho věku, už přijdeme na to, jak podstatně prodloužit lidský život. Vysmál se mi a odpověděl, že to si myslel taky, a stejně je teď z něj starý pán. A teď je i ze mě. Problém se stárnutím nespočívá ve skutečnosti, že je to jedna nepříjemnost za druhou – je to každá nepříjemnost, všechny najednou, neustále.

Nemůžete přestat stárnout. Genové terapie, náhrady orgánů a plastická chirurgie bojujou se stárnutím docela obstojně. Ale stejně vás přemůže. Dostanete novou plíci, a vašemu srdci selže chlopeň. Dostanete nové srdce, a játra vám naběhnou do velikosti nafukovacího dětského bazénu. Vyměníte játra, a pak vás raní mrtvice. To je trumf stárnutí. Nahradit mozek ještě pořád neumějí.

Už před časem dosáhla předpokládaná délka života devadesáti let a na té značce zatím zůstala.

Z biblické sedmdesátky jsme to dotáhli na skoro dalších dvacet a tam už jako by Bůh s konečnou platností řekl dost. Lidé můžou žít déle a taky žijou – ale ty roky prožívají jako starý člověk. Na tom se nikdy příliš nezměnilo.

Heleďte: když je vám pětadvacet, pětatřicet, pětačtyřicet nebo dokonce pětapadesát, pořád se vám může zdát, že máte šanci pustit se do křížku s celým světem. Když pak je vám pětašedesát a vaše tělo čeká cesta k bezprostřednímu fyzickému úpadku, tyhle tajemné „zdravotnické, chirurgické a terapeutické zásahy, režimy a procedury“ vám začnou připadat zajímavé. Pak je vám pětasedmdesát, přátelé jsou po smrti a vy máte nahrazený aspoň jeden důležitý orgán, na malou musíte aspoň čtyřikrát za noc, po schodech nevyjdete bez zadýchání – a to vám tvrdí, že jste na svůj věk celkem ve formě.

Vyměnit to za desetiletí nového života v bojové zóně vám začne připadat jako skvělý obchod. Zvlášť proto, že pokud na to nepřistoupíte, za deset let vám bude pětaosmdesát a pak jediný rozdíl mezi vámi a rozinkou bude, že třebaže jste oba svrasklí a bez prostaty, rozinka nikdy žádnou prostatu neměla.

Jak se tedy KOS podaří zvrátit tok stárnutí? Tady na Zemi to nikdo neví. Pozemská věda ten postup nedokáže vysvětlit a jejich úspěch neumí napodobit, byť se o to snaží měrou vrchovatou. KOS na naší planetě neoperujou, takže se nemůžete zeptat žádného veterána Koloniálních obranných sil. Na druhou stranu dělají nábor jen tady, takže ani kolonisté to nevědí, i kdybyste se jich mohli zeptat, což taky není možné. Ať už KOS provádějí jakékoli terapie, odehrává se to mimo náš svět, v zónách, které spravujou KOS a kam nedosáhnou kompetence globálních či státních vlád. Takže vám Strýček Sam ani nikdo jiný nepomůže.

Čas od času se nějaký parlament, prezident nebo diktátor pokusí zakázat KOS, aby dělaly nábor, dokud neodhalí svá tajemství.

KOS se nikdy nepouštějí do žádného sporu, sbalí se a odejdou. Nato se všichni pětasedmdesátníci v té zemi vydají na dlouhou dovolenou do zahraničí, ze které se už nikdy nevrátí. KOS neposkytujou žádná vysvětlení, odůvodnění ani náznaky. Pokud chcete zjistit, jak lidi omlazujou, musíte podepsat.

Podepsal jsem se.

„Odstavec pátý: Rozumím tomu, že dobrovolným vstupem do Koloniálních obranných sil ukončuji platnost občanství ve své zemi či národní politické entitě, v tomto případě ve Spojených státech amerických, a také platnost Rezidenčního práva, jež mi umožňuje pobyt na planetě Zemi. Rozumím tomu, že moje občanství se od nynějška přesune obecně pod Koloniální unii a konkrétně pod Koloniální obranné síly. Dále beru na vědomí a rozumím, že ukončením svého místního občanství a planetárního Rezidenčního práva mám zapovězen následný návrat na Zemi a po splnění daného období služby u Koloniálních obranných sil budu umístěn do kterékoli kolonie, již mi Koloniální unie nebo Koloniální obranné síly určí.“

Jednoduše řečeno: nemůžete se vrátit domů. Je to nedílná součást Karanténních zákonů, které aspoň oficiálně zavedly Koloniální unie a KOS, aby chránily Zemi před dalšími xenobiologickými pohromami, jako byla háďátková nákaza. V té době z nich byli Pozemšťané celí šťastní. Je zvláštní, jak izolovanou se může planeta stát, když třetina její mužské populace přijde v průběhu jednoho roku o plodnost. Teď už jsou tu jimi lidé míň nadšení – Země je začala nudit a chtějí vidět zbytek vesmíru, na bezdětného prastrýčka Walta už navíc úplně zapomněli. Jenomže KU a KOS jsou jediní, kdo disponuje loděmi se skokovým pohonem, který umožňuje mezihvězdné lety. Je vymalováno.

(V tom ohledu je souhlas kolonizovat tam, kam vás KU kolonizovat pošle, poněkud sporný – jelikož jsou jediní, kdo má k dispozici lodě, stejně půjdete, kam vás pošlou. Nepředstavujte si, že vám dovolí mezihvězdnou loď řídit.)

Vedlejším účinkem Karanténních zákonů a monopolu na skokový pohon je, že se komunikace mezi Zemí a koloniemi (a mezi koloniemi samotnými) téměř znemožní. Jediný způsob, jak z nějaké kolonie dostat včasnou odpověď, spočívá v možnosti, že předáte zprávu lodi se skokovým pohonem. KOS takhle zprávy a data jen nerady přenášejí planetárním vládám, ale kdokoli jiný má smůlu. Mohli byste si dát na střechu rádiovou anténu a čekat na komunikační signál z kolonií, až se ho podaří zachytit, ale Alfa, nejbližší kolonie od Země, je třiaosmdesát světelných let vzdálená. Tím se čilé tlachání mezi planetami pěkně komplikuje.

Nikdy jsem se neptal, ale řekl bych, že nejvíc lidí si to rozmyslí právě kvůli tomuhle odstavci. Jedna věc je uvažovat o tom, že chcete být zase mladí, něco úplně jiného je obrátit se zády ke všemu, co jste kdy znali, ke všem, s kým jste se potkali nebo koho jste milovali, a k veškerým zkušenostem, které jste za těch sedm a půl dekády nasbírali. Rozloučit se s celým vaším životem stojí za pendrek.

Podepsal jsem se.

„Odstavec šestý – poslední odstavec,“ navázala náborářka. „Beru na vědomí a rozumím, že buď jakmile uplyne dvaasedmdesát hodin od závěrečného podpisu tohoto dokumentu, anebo jakmile nastane můj odjezd ze Země organizovaný Koloniálními obrannými silami, budu pro účely zákona ve všech relevantních politických entitách, v tomto případě státu Ohio a Spojených států amerických, považován za zesnulého. Veškerý majetek, který by mi případně zbýval, bude podle zákona zabaven. Všechny právní povinnosti a závazky, které podle zákona pozbývají platnosti při úmrtí, rovněž pozbudou platnosti. Všechny předchozí oficiální záznamy, ať už záslužné, nebo k mojí škodě, budou tímto anulovány a všechny dluhy podle zákona odpuštěny. Beru na vědomí a rozumím, že když ještě nemám zařízeno rozdělení svého majetku, mohou mi k tomu na moji žádost během sedmdesáti dvou hodin poskytnout právní a finanční poradenství Koloniální obranné síly.“

Podepsal jsem se.

Teď mi zbývalo dvaasedmdesát hodin života.

Takříkajíc.

„A co se stane, když z naší planety do sedmdesáti dvou hodin nezmizím?“ zeptal jsem se a podal list papíru zpátky náborářce.

„Nic,“ odpověděla a formulář si vzala. „Až na to, že jste z právního hlediska po smrti, všechen váš majetek je rozdělen podle vaší závěti, vaše zdravotní a životní benefity zrušeny nebo rozděleny mezi vaše dědice a jakožto zesnulý nemáte podle zákona právo na ochranu před ničím od urážky na cti po vraždu.“

„Tak to by mě někdo klidně mohl zabít a pro něj by to nemělo žádné právní následky?“

„To ne. Pokud by vás někdo zavraždil, když už jste z právního hlediska mrtvý, myslím, že tady v Ohiu by ho postavili před soud za ‚hanobení lidských ostatků‘.“

„Fascinující,“ hlesl jsem.

„Každopádně,“ pokračovala tím svým čím dál víc znepokojivým nevzrušeným tónem, „se to obvykle tak daleko nedostane. Od této chvíle si kdykoli do konce těch dvaasedmdesáti hodin prostě můžete vstup do armády rozmyslet. Stačí sem zavolat. Pokud tu nebudu, jméno si od vás vezme automatický záznamník. Jakmile si ověříme, že si přejete odvedení zrušit opravdu vy, budete zproštěn všech dalších povinností. Uvědomte si, že takové odvolání by vám trvale znemožnilo budoucí odvod. Toto je jednorázové.“

„Chápu. Mám složit přísahu?“

„Ne-e. Teď jen zpracuji váš formulář a dám vám lístek.“ Otočila se zpátky k počítači, chvilku něco psala a pak zmáčkla ENTER. „Počítač teď vytváří váš lístek,“ oznámila mi. „Hned to bude.“

„Dobrá. Mohl bych se na něco zeptat?“

„Jsem vdaná.“

„Na to jsem se zeptat nechtěl. Opravdu vám lidi dělají návrhy?“

„Neustále. Je to vážně protivné.“

„To mě mrzí.“ Kývla hlavou. „Chtěl jsem se zeptat, jestli jste se vůbec někdy setkala s někým z KOS.“

„Myslíte kromě branců?“ Přikývl jsem. „Ne. KOS má na Zemi korporaci, která se o odvody stará, ale nikdo z nás není skutečně členem KOS. Podle mě ani náš výkonný ředitel. Všechny informace a materiály dostáváme od zaměstnanců ambasády Koloniální unie, ne přímo od KOS. Nemyslím si, že by vůbec přilétali na Zemi.“

„Nevadí vám, že pracujete pro organizaci, ze které jste nikdy nikoho neviděla?“

„Ne. Ta práce mi sedí a plat je také překvapivě dobrý, když vezmu v úvahu, jak málo peněz utratili za zdejší výzdobu. Vy se ovšem také chystáte vstoupit do organizace, ze které jste nikdy nikoho neviděl. Nevadí vám to?“

„Ne,“ připustil jsem. „Jsem starý, moje žena je po smrti a nemám už proč tu zůstávat. Vy se nechystáte narukovat, až přijde čas?“

Pokrčila rameny.

„Mně stárnutí nevadí.“

„Ani mně stárnutí nelezlo na nervy, když jsem byl mladý. Vadí mi až teď, když na mě stáří vlezlo definitivně.“

Tiskárna tiše zabzučela a vyplivla cosi podobného vizitce. Náborářka to vzala a podala mi to.

„Tohle je váš lístek. Identifikuje vás jako Johna Perryho a rekruta KOS. Neztraťte ho. Za tři dny odjíždí váš spoj na Daytonské letiště přímo odsud od kanceláře. Odjezd je v 8.30 ráno. Doporučujeme, abyste se dostavil včas. Budete mít povoleno jen jedno zavazadlo, a tak prosím pečlivě zvažte, co si chcete vzít s sebou.

Z Daytonu poletíte v jedenáct dopoledne do Chicaga a odtamtud pak ve dvě odpoledne deltou do Nairobi. V Nairobi jsou o devět hodin napřed, takže tam dorazíte kolem půlnoci místního času. Setkáte se tam s představitelem KOS a budete mít na vybranou, jak dál pocestujete do Koloniální stanice. Buďto pojedete Stonkem ve dvě hodiny po půlnoci, nebo si trochu odpočinete a pojedete Stonkem v devět ráno. Pak už budete v rukou KOS.“

Lístek jsem si vzal. „Co mám dělat, pokud některý z těch spojů odletí nebo přistane pozdě?“

„Žádný z těchto letů nikdy za pět let, co tu pracuji, neměl sebemenší zpoždění.“

„Panečku. Vsadil bych se, že i vlaky KOS jezdí na čas.“

Bezvýrazně si mě změřila.

„Víte, snažím se s vámi vtipkovat celou dobu, co jsem tady.“

„Já vím. Mrzí mě to. Smysl pro humor mi chirurgicky odstranili už v dětství.“

„Aha.“

„To byl vtip,“ vysvětlila, vstala a napřáhla ruku.

„Aha.“ Vstal jsem a ruku jí stiskl.

„Gratuluji, rekrute. Hodně štěstí mezi hvězdami. A to myslím úplně vážně,“ dodala.

„Děkuju, vážím si toho.“

Přikývla, posadila se a vrátila se pohledem k počítači. Mohl jsem jít.

Cestou ven jsem zahlédl nějakou starší paní, jak jde po parkovišti k náborové kanceláři. Přikročil jsem k ní. „Cynthia Smithová?“

„Ano. Jak jste to poznal?“

„Jen jsem vám chtěl popřát všechno nejlepší k narozeninám,“ ukázal jsem nahoru. „A možná na shledanou tam někde.“

Usmála se, když jí to došlo. Nakonec jsem někomu toho dne rozjasnil tvář. Věci se zlepšovaly.

Dvě

Zpod nohou nám podtrhli Nairobi, začalo klesat a my přešli ke straně jako v nějakém rychlém výtahu (což přesně Stonek, přezdívaný tak podle pohádkového fazolového stonku, samozřejmě je), abychom sledovali, jak Země pomalu klouže dolů.

„Odsud seshora vypadají jako mravenci!“ zachechtal se Leon Deak, když si stoupl ke mně. „Černí mravenci!“

Měl jsem sto chutí otevřít okno a Leona z něj vyhodit. Bohužel, žádná okna se tu otevřít nedala, „okno“ Stonku bylo ze stejných materiálů, tedy diamantového kompozitu, jako zbytek plošiny, tak průhledné, aby si cestující užili pěknou vyhlídku. Plošina byla vzduchotěsná, což se mohlo hodit už za pár minut, kdy už jsme měli být dost vysoko a otevírání oken by vedlo tak akorát k explozivní dekompresi, hypoxii a smrti.

Proto se Leon náhle a naprosto nečekaně zpátky do náruče matičky Země v nejbližší chvíli nevrátí. Tím hůř. Leon se ke mně přilepil už v Chicagu jako vypasené klíště plné klobásek a piva. Udělalo na mě dojem, že se někdo, jehož krev očividně z poloviny tvoří vepřové sádlo, může dožít pětasedmdesátky. Část cesty do Nairobi jsem strávil tím, že jsem poslouchal, jak prdí a vykládá své naštvané teorie o rasovém složení kolonií. Z jeho monologu byly ty pšouky tím nejpříjemnějším: nikdy jsem neměl takovou chuť si koupit sluchátka, abych se při letu odreagoval.

Doufal jsem, že se ho zbavím, když z Nairobi pojedu tím prvním Stonkem. Působil dojmem, jako by byl z těch lidí, kteří si po proprděném dni potřebujou odpočinout. Takové štěstí jsem neměl. Představa, že strávím s Leonem a jeho větry dalších šest hodin, byla nesnesitelná. Pokud by na plošině Stonku okna opravdu byla a já nedokázal Leona vyhodit, skočil bych sám. Místo toho jsem se z jeho společnosti omluvil pod jedinou záminkou, která ho mohla udržet v patřičných mezích: řekl jsem mu, že si potřebuju odskočit. Zabručel, čímž mi dal svolení. Vydal jsem se proti směru hodinových ručiček víceméně k toaletám, ale hlavně jsem chtěl zjistit, jestli nenajdu místo, kde mě neobjeví.

To se mi nehledalo snadno. Plošina Stonku měla tvar donutu s průměrem asi třicet metrů. „Díra“, jíž plošina klouzala po Stonku nahoru, měla nějakých devět metrů. Průměr kabelu byl očividně o něco menší, asi tak šest metrů, což by vám určitě nepřipadalo jako kabel dostatečně silný, aby vedl několik tisíc mil vzhůru. Zbytek prostoru plnily pohodlné boxy a gauče, kde se lidé mohli posadit a poklábosit si, byla tu i místečka, kde cestovatelé mohli sledovat zábavné pořady, hrát hry nebo jíst.

A samozřejmě tu byla spousta místa u oken, kde jste se mohli dívat ven, buď dolů na Zemi, rovně na kabely a plošiny dalších Stonků, anebo nahoru ke Koloniální stanici.

Plošina celkově působila dojmem, že se vlastně nejedná o nic jiného než o foyer příjemného hotelu pro turisty, který zčistajasna odstartoval ke geostacionární oběžné dráze. Jediným problémem tu bylo, že kvůli otevřené koncepci kabiny výtahu se člověk neměl kam schovat. Do tohohle spoje se moc lidí nepřihlásilo, nebylo tu dost dalších pasažérů, mezi které bych se mohl zamíchat. Nakonec jsem se rozhodl, že si dám něco k pití u stánku poblíž středu plošiny, zhruba naproti místu, kde stál Leon. Jelikož jsem tam byl mimo jeho zorné pole, měl jsem naději, že tak se mu budu vyhýbat nejdéle.

Odejít ze Země fyzicky bylo kvůli Leonově nesnesitelnosti otravné, ale odejít z ní emočně bylo překvapivě snadné. Už rok před odjezdem jsem se rozhodl: ano, do KOS vstoupím. Od té doby šlo prostě o různá vyřizování a loučení. Když jsme se s Kathy původně, o deset let dřív, rozhodli narukovat, napsali jsme dům na svého syna Charlieho, aby ho pak mohl převzít a nemusel procházet oplétačkami s poslední vůlí. Jinak mně ani Kathy nepatřilo nic skutečně hodnotného, jen pár tretek, které se za život nashromáždí. Většina opravdu hezkých věcí se v posledním roce rozkutálela mezi přátele a příbuzné, o zbytek se Charlie postará později.

Odcházet od lidí nebylo o moc těžší. Reagovali na tu zprávu s různou směsicí překvapení a smutku, každý totiž ví, že jakmile vstoupíte do Koloniálních obranných sil, už se nevrátíte. Jenže to není úplně totéž, jako byste umřeli. Všichni vědí, že někde ve vesmíru jste pořád naživu, a kruciš, možná se k vám za nějaký čas přidají. Představuju si, že asi tak se cítili lidé před stovkami let, když některý jejich známý nasedl do povozu a vyrazil na západ. Plakali, stýskalo se jim a pak se prostě vrátili k rozdělané práci.

Já ovšem lidem o svém odjezdu vykládal celý rok předem. To je dost času na vyřízení všeho, co máte na srdci, urovnání záležitostí a usmíření se s některými lidmi. Během roku jsem párkrát poseděl se starými přáteli a příbuznými a naposledy jsem rýpnul do starých ran a popela, což téměř ve všech případech dopadlo dobře. Několikrát jsem poprosil o odpuštění za něco, co mě nijak zvlášť nemrzelo, a jednou jsem nevolky skončil v posteli s někým, s kým bych tam jinak radši nekončil. Ale člověk dělá, co musí, aby vztahy s lidmi tak nějak uzavřel, mají pak lepší pocit a jednoho to moc nestojí. Radši se omluvím za něco, co mi bylo víceméně jedno, a na Zemi zanechám někoho, kdo mi přeje hodně štěstí, než abych si postavil hlavu a ten člověk bude doufat, že mi nějaký mimozemšťan vysrkne mozek. Pro mě je to karmické pojištění.

Jednalo se mi hlavně o Charlieho. Jako mnoho otců a synů jsme i my měli několik rozmíšek, nebyl jsem nejpozornější otec a on nebyl nejsamostatnější syn, ještě dlouho jako třicátník si jenom tak proplouval životem. A když se před těmi lety dozvěděl, že s Kathy máme v úmyslu narukovat, vyletěl na nás. Připomněl nám, že jsme protestovali proti subkontinentální válce. Připomněl nám, že jsme ho vždycky učili, že násilí není odpověď. Připomněl nám, že od nás kdysi dostal měsíčního zaracha za to, že šel ven s Billem Youngem střílet na terč, a nám oběma přišlo trochu zvláštní, že tohle jako pětatřicátník vytahuje.

Většinu našich šarvátek ukončila Kathyina smrt, protože jsme si oba uvědomili, že se hádáme převážně o něco, na čem prostě nezáleží. Já byl vdovec a on starý mládenec a na nějakou dobu jsme si zbyli jen my dva.

Nedlouho potom se seznámil a oženil s Lisou a asi o rok později se jednoho velmi hektického večera stal otcem a zároveň ho znovuzvolili starostou. Dospěl později, ale stálo to za to. Taky jsme měli společné posezení, kde jsem se mu za několik věcí omluvil (upřímně) a stejně upřímně mu řekl, že jsem moc pyšný na muže, který z něj vyrostl. Pak jsme seděli s pivem na verandě, sledovali, jak před domem můj vnuk Adam odpaluje t-ballový míč, a dlouho se hezky bavili o vůbec ničem důležitém. Když jsme se loučili, loučili jsme se slušně a s láskou, jak by to mělo mezi otci a syny být.

Stál jsem u stánku s občerstvením, upíjel kolu a přemýšlel o Charliem a jeho rodině, když vtom jsem zaslechl Leonův hlas, jak na někoho nadává, a další hlas, tlumený, ostrý a ženský, který mu něco odpovídal. Proti své vůli jsem vykoukl nad stánek. Leonovi se podle všeho podařilo odchytit nějakou nebožačku a bezpochyby jí vykládá nějakou idiotskou teorii, kterou právě šířil jeho pitomoučký mozkový kmen. Můj smysl pro rytířství překonal moji touhu se skrýt. Šel jsem zasáhnout.

„Říkám jen to,“ právě vykládal Leon, „že není úplně fér, že vy a já a všichni Američani musíme čekat, dokud nejsme starší než Metuzalém, abychom mohli narukovat, zatímco všechny ty prťavý Indy odvlečou na překrásný nový světy, jakmile se dokážou rozmnožovat. Což je zatraceně brzy. Prostě to není fér. Vám to fér připadá?“

„Ne, nepřipadá mi to nijak zvlášť fér,“ opáčila ta paní. „Ale řekla bych, že ani jim nepřišlo fér, když jsme Nové Dillí a Bombaj smetli z povrchu země.“

„Přesně o tom mluvím!“ zvolal Leon. „My na ty hnědý prcky hodili atomovky! My tu válku vyhráli! Vítězství by mělo něco znamenat. Ale co se děje? Prohráli, jenže můžou kolonizovat vesmír a my se za nima dostaneme jenom tím způsobem, že se přihlásíme do armády, abychom je chránili! Omlouvám se za to, co řeknu, ale nepíše se v Bibli, že ‚tiší dostanou zemi za dědictví‘? Hádám, že když prohrajete ve válce, zatne vám to tipec a držíte hubu a krok.“

„Domnívám se, že si ten výrok vykládáš jinak než já, Leone,“ ozval jsem se a přistoupil k nim.

„Johne! Vidíte, tady je člověk, který ví, o čem mluvím,“ Leon se na mě zazubil.

Ta starší žena se ke mně otočila. „Vy tady toho pána znáte?“ zeptala se mě tónem, který naznačoval, že pokud je to pravda, mám očividně nějaký problém.

„Seznámili jsme se cestou do Nairobi,“ a sotva patrně jsem zvedl obočí, aby bylo jasné, že jinak bych si ho za společníka nevybral. „Jsem John Perry,“ představil jsem se.

„Jesse Gonzalesová.“

„Těší mě,“ odpověděl jsem a obrátil se k Leonovi. „Leone, ty sis to spletl. Ta slova z Kázání na hoře znějí: ‚Blaze tichým, neboť oni dostanou zemi za dědictví.‘ Zdědit zemi je myšleno jako odměna, ne jako trest.“

Leon zamrkal, pak si odfrkl. „Ale i tak jsme je porazili. Ty hnědý zadky jsme jim nakopali. My bychom měli kolonizovat vesmír, ne oni.“

Otevřel jsem ústa, abych odpověděl, jenže Jesse mě předběhla. „‚Blaze těm, kdo jsou pronásledováni, neboť jejich je království nebeské,‘“ řekla k Leonovi, ale po straně se dívala na mě.

Leon na nás oba chvíli jen vyjeveně hleděl. „To nemůžete myslet vážně,“ ozval se potom. „V Bibli se nepíše nic o tom, že my bychom měli trčet na Zemi, zatímco tlupa hnědek, co samo sebou ani nevěří v Ježíše, zaplní naši galaxii. A určitě tam není nic o tom, že my ty hajzlíky máme při tý činnosti ochraňovat. Kristepane, v tý válce jsem měl syna. Jeden z těch přičmoudlíků mu ustřelil jedno varle! Varle! Zasloužili si dostat na frak, hajzlové. Nechtějte teď po mně, abych byl štěstím bez sebe, když mám těm šmejdům v koloniích zachraňovat krk.“

Jesse na mě mrkla. „Nechtěl byste reagovat na tohle?“

„Kdyby vám to nevadilo.“

„Ale vůbec ne.“

„‚Já však vám pravím: Milujte své nepřátele,‘“ zacitoval jsem. „‚Žehnejte těm, kdo vás proklínají, dobře čiňte těm, kdo vás nenávidí, a modlete se za ty, kdo vás hanobí a pronásledují, abyste byli dětmi nebeského Otce: protože on dává svému slunci svítit na zlé i dobré a déšť posílá na spravedlivé i nespravedlivé.‘“

Leon zrudl jako rak. „Vám oběma naprosto přeskočilo,“ procedil mezi zuby a opustil nás tak rychle, jak mu jen tučná tělesná schránka dovolila.

„Díkybohu,“ vydechl jsem. „A tentokrát to myslím doslova.“

„Sypete biblické citáty z rukávu,“ uznala Jesse. „Byl jste v minulém životě knězem?“

„Ne. Ale bydlel jsem ve městě s dvěma tisíci obyvatel a patnácti kostely. Umět ten jazyk mi pomáhalo. A nemusíte být věřící, abyste ocenila Kázání na hoře. Na co se vymluvíte vy?“

„Náboženství v katolické škole. Na začátku střední jsem dostala vyznamenání za memorování svatých textů. Žasnu nad tím, co náš mozek dokáže uchovávat šedesát let, zatímco v současnosti si nepamatuju, ani kde přesně jsem zaparkovala před obchodem.“

„No, každopádně bych se rád za Leona omluvil. Sotva ho znám, ale vím o něm už dost na to, abych mohl tvrdit, že je to vůl.“

„‚Nesuďte, abyste nebyli souzeni,‘“ pokrčila Jesse rameny. „Stejně ale říkal jen to, co si myslí spousta lidí. Podle mě je to hloupé, navíc se plete, ale to neznamená, že bych to nechápala. Kéž bych mohla kolonie vidět nějakým jiným způsobem než tak, že kvůli tomu musím čekat celý život a pak vstoupit do armády. Kdybych se mohla stát kolonistkou v mládí, šla bych do toho.“

„Nepřihlásila jste se proto, abyste prožila vojenské dobrodružství.“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla poněkud opovržlivě. „Vy jste se přihlásil, protože máte neskonalou touhu bojovat ve válce?“

„Ne.“

Přikývla.

„Ani já ne. Stejně jako většina z nás. Váš přítel Leon se určitě nepřihlásil, aby vstoupil do armády – nesnese lidi, které budeme chránit. Lidi se přihlašujou, protože nejsou připravení na smrt a nechtějí být staří. Přihlašujou se proto, že život na Zemi už po určitém věku ztrácí na zajímavosti. Anebo se přihlašujou, aby před smrtí viděli nová místa. Proto jsem se přihlásila já, víte. Nepřihlásila jsem se, abych bojovala nebo omládla. Prostě chci zjistit, jaké je být někde jinde.“

Otočila se a podívala se z okna.

„Je samozřejmě zvláštní, když něco takového říkám zrovna já. Věděl jste, že do včerejška jsem celý život nevytáhla paty z Texasu?“

„To není nic špatného, Texas je velký stát.“

Usmála se. „Díky. Vím, že to není nic špatného. Je to jen zvláštní. Jako malá jsem čítávala všechny ty romány o ‚Mladých kolonistech‘ a dívala se na seriály, snila jsem, že budu chovat arkturiánský skot a bojovat se zlými suchozemskými červy v kolonii Gama Primy. Pak jsem trochu vyrostla a uvědomila si, že kolonisté pocházejí z Indie, Kazachstánu a Norska, kde nedokážou uživit tamní obyvatelstvo, a že ten fakt, že jsem se narodila v Americe, znamená, že nebudu moct odejít. A že arkturiánský skot ani suchozemští červi vlastně neexistujou! Ve dvanácti mě hodně zklamalo, když jsem se to dozvěděla.“

Znovu pokrčila rameny. „Vyrostla jsem v San Antoniu, za studiem jsem odešla ‚až‘ na Texaskou univerzitu a pak začala pracovat zase v San Antoniu. Nakonec jsem se vdala a dovolené jsme trávili na pobřeží Mexického zálivu. Na třicáté výročí jsme s manželem plánovali vyrazit do Itálie, ale nikdy jsme nejeli.“

„Co se stalo?“

Zasmála se. „Jeho sekretářka, to se stalo. Nakonec jeli do Itálie oni, na svatební cestu. Já zůstala doma. Na druhou stranu, v Benátkách si oba uhnali otravu škeblemi, takže bylo dobře, že jsem nejela. Ale pak už mě cestování moc nelákalo. Věděla jsem, že se přihlásím, jakmile to bude možné, což se stalo, a teď jsem tady. Jenomže teď si přeju, abych v minulosti cestovala víc. Do Nairobi jsem letěla deltou z Dallasu. To bylo skvělé. Kéž bych to za život mohla zkusit víc než jednou. Nemluvě o tomhle,“ – mávla rukou k oknu, ke kabelům Stonku – „nikdy mě ani nenapadlo, že bych tím chtěla jet. Co vlastně drží tenhle kabel nahoře?“

„Víra. Věříte, že nespadne, a on nespadne. Radši na to moc nemyslete, nebo jsme všichni v pořádném průšvihu.“

„Já věřím,“ řekla Jesse, „že bych si dala něco k snědku. Nechtěl byste se připojit?“

„Víra,“ zasmál se Harry Wilson. „No, možná že víra přece jen ten kabel drží nahoře. Protože elementární fyzika to namouduši není.“

Harry Wilson se ke mně a Jesse přidal v boxu, kde jsme jedli. „Vy dva vypadáte, jako byste se spolu znali, a to je o jednoho víc, než tu platí pro všechny ostatní,“ nechal se slyšet. Pozvali jsme ho k sobě a on vděčně přijal. Prý že dvacet let učil fyziku na jedné střední škole v Bloomingtonu v Indianě a Stonek ho fascinuje po celou dobu, kdy po něm šplháme vzhůru.

Potykali jsme si a Jesse se zeptala: „Jak to myslíš, že ho nahoře nedrží fyzika? Něco takového v tuhle chvíli slyším opravdu nerada, na to vem jed.“

Harry se usmál.

„Omlouvám se. Řeknu to jinak. Fyzika bezpochyby hraje roli v tom, že se Stonek udrží nahoře. Ale tahle fyzika ti běžně neroste na zahrádce. Tady se děje spousta něčeho, co na povrchu nedává smysl.“

„Mám pocit, že je na obzoru lekce fyziky,“ řekl jsem.

„Léta jsem učil fyziku teenagery,“ začal Harry a vylovil z kapsy bloček a propisku. „Nebude to bolet, věřte mi. Tak se podívejte.“ Na spodní část stránky začal kreslit kruh. „Tohle je Země. A tohle“ – v půlce stránky nakreslil menší kroužek – „je Koloniální stanice. Je na geosynchronní orbitě, což znamená, že vzhledem k rotaci Země je na místě. Neustále visí nad Nairobi. Zatím mě sledujete?“

Přikývli jsme.

„Fajn. Tedy, Stonek stojí na představě, že spojíte Koloniální stanici se zemí pomocí ‚fazolového stonku‘ – řadou kabelů, jako jsou ty za oknem – a řadou výtahových plošin, jako je ta naše, které můžou jezdit tam a zpátky.“ Harry přidal linku naznačující kabel a čtvereček představující naši plošinu. „Jde o to, aby výtahy na kabelech při cestě na oběžnou dráhu Země nemusely dosahovat únikové rychlosti jako v případě nákladu, který by nesla raketa. Pro nás je to výhodné, protože tak nemusíme létat ke Koloniální stanici s pocitem, že nám na hrudníku stojí slon. Jednoduše řečeno.

Problém je v tom, že tenhle Stonek nedodržuje základní fyzikální požadavky klasické spojnice mezi Zemí a vesmírem. Zaprvé,“ – Harry protáhl linku od Koloniální stanice k vršku stránky – „Koloniální stanice by neměla být na konci Stonku. Z důvodů souvisejících s hmotnostní bilancí a orbitální dynamikou by tu měl být další kabel, který by vybíhal desítky tisíc mil nad Koloniální stanici. Bez té protiváhy by měl být jakýkoli stonek svojí podstatou nestabilní a nebezpečný.“

„A ty tvrdíš, že tenhle takový není,“ řekl jsem.

„Nejenže není nestabilní, navíc je to pravděpodobně nejbezpečnější dopravní prostředek, jaký byl kdy vynalezen,“ odpověděl Harry. „Stonek už nepřetržitě funguje víc než století. Jedině tudy odjíždějí kolonisté. Nikdy se tu nestala nehoda kvůli nestabilitě nebo poruše vybavení, která by se nějak nestability týkala. Před čtyřiceti lety se odehrál známý stonkový bombový útok, ale to byla sabotáž a samotné fyzikální struktury Stonku se nedotkla. Stonek sám o sobě je obdivuhodně stabilní už od té doby, kdy ho postavili. Jenže podle elementární fyziky by neměl být.“

„Tak co ho drží nahoře?“ zeptala se Jesse.

Harry se znovu usmál. „No, to je to, oč tu běží, že.“

„Chceš tím říct, že to nevíš?“ ověřovala si.

„Já to nevím,“ připustil Harry. „To by ovšem samo o sobě nemělo být důvodem ke znepokojení, protože jsem – nebo jsem byl – toliko středoškolským učitelem fyziky. Jenže pokud je mi známo, ani nikdo jiný nemá páru, jak Stonek funguje. Tím myslím na Zemi. Někdo z Koloniální unie to zřejmě ví.“

„A jak je to možné?“ podivil jsem se. „Vždyť už existuje celé století, proboha. To se nikdo neobtěžoval zjistit, jak skutečně funguje?“

„Tak tohle jsem neřekl,“ namítl Harry. „Samozřejmě že se o to lidi snažili. A ani se nedá říct, že by to všechny ty roky bylo nějaké tajemství. Když se Stonek stavěl, vlády a tisk o tom, jak funguje, požadovaly informace. KU v podstatě řekla ‚přijďte si na to sami‘ a tím to haslo. Ve fyzikálních kruzích se to lidi snaží vyřešit neustále. Říká se tomu ‚Problém fazolového stonku‘.“

„To není moc originální jméno.“

„No, fyzikové si šetří představivost pro jiné věci.“ Harry se zachichotal. „Jde o to, že ještě nebyl vyřešen především ze dvou důvodů. Zaprvé, je to neuvěřitelně složité – poukázal jsem už na hmotnostní záležitosti, ale v úvahu by se musely vzít i ostatní věci jako pevnost kabelu, oscilace Stonku, které vyvolávají bouřky a další atmosférické jevy, a dokonce i otázka, jak by se kabely měly sbíhat. Ve skutečném světě je to každé zvlášť nesmírně obtížně řešitelné a pokusit se přijít na všechno najednou je nemožné.“

„A ten druhý důvod?“ připomněla Jesse.

„Druhým důvodem je, že vlastně není důvod to řešit. I kdybychom nakrásně přišli na to, jak něco takového postavit, nemohli bychom si to dovolit.“ Harry se opřel. „Těsně předtím, než jsem se stal učitelem, jsem pracoval ve stavebním oddělení General Electric. V té době jsme dělali na subatlantické železnici a jedním z mých úkolů bylo procházet staré projekty a projekční návrhy a zjistit, jestli by se něco z té technologie nebo postupů nedalo použít při projektu SubAtlantiku. Něco jako pokus na poslední chvíli, jak zjistit, jestli by se nedaly snížit náklady.“

„General Electric při tom zbankrotovala, ne?“ vzpomněl jsem si.

„Takže už chápeš, proč chtěli snížit náklady,“ odpověděl Harry. „A proč jsem se stal učitelem. Těsně potom si mě, anebo spíš už nikoho jiného, General Electric nemohla dovolit. Každopádně, jak procházím ty staré návrhy a hlášení, dostanu se k některým utajovaným materiálům a jedna z těch zpráv se týká fazolového stonku. Americká vláda si najala General Electric, aby pro třetí stranu vypracovala posudek o realizovatelnosti stavby fazolového stonku na západní polokouli, chtěli v Amazonii vyčistit nějakou díru o velikosti státu Delaware a zapíchnout ho přímo na rovníku.

General Electric jim vzkázala, ať na to zapomenou. V návrhu, kde se dokonce předpokládaly výrazné technologické pokroky – k nimž nedošlo dosud a z nichž žádný nepracuje s technologií, na které závisí tenhle Stonek –, stálo, že rozpočet na navrhovaný stonek by byl trojnásobek hrubého domácího produktu ekonomiky Spojených států. Tedy za předpokladu, že by projekt nepřekročil rozpočet, a to by samozřejmě téměř jistě překročil. No, to bylo před dvaceti lety a už tehdy ta zpráva, kterou jsem viděl, byla deset let stará. Nepředpokládám ale, že náklady od té doby nějak zvlášť klesly. Nečekejme tedy žádné nové fazolové stonky – lidi a materiál jde na oběžnou dráhu dopravit levněji. Mnohem levněji.“

Najednou mi něco docvaklo. „Pokud nešvindlujou.“