Copyright © Hugely Limited and the BBC 2021

The right of Helena Merriman to be identified as the Author

of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

By arrangement with the BBC.

BBC and Radio 4 are trade marks of the British Broadcasting Corporation and is used under licence.

BBC logo © BBC 2021 and Radio 4 logo © BBC 2021

Cover photograph © Bettman/ Getty Images

Author photograph © Jon Holloway

Slovak edition © 2023 by IKAR, a.s.

p. 413: © Joachim Rudolph; p. 414, top left, top right and middle:

© Sabine Schereck / BBC; bottom: © Helena Merriman / BBC;

p. 415: © Helena Merriman / BBC

ISBN 978-80-551-8984-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

Henrymu, Matilde a Samovi,

mame a tatkovi,

Rosie, Livy, Sase a Sebovi

„Ako všetky múry, aj tento mal dve strany.

Čo bolo dnu a čo vonku záviselo od toho,

na ktorej strane ste stáli.“

Ursula K. Le Guin: The Dispossed

Predslov

Keď sa s ním stretávam po prvý raz, sotva lapám dych. Do Joachimovho bytu je to osem poschodí. Kým vyleziem nahor s mikrofónom pripraveným na náš prvý rozhovor, fučím ako lokomotíva.

Joachim sa smeje a pozýva ma dnu. Zavolala som mu týždeň predtým (v októbri 2018). Chcela som prísť do Berlína a položiť mu zopár otázok o niečom, čo sa stalo pred vyše šesťdesiatimi rokmi. Bol to krátky telefonát, Joachimova angličtina bola kostrbatá, moja nemčina ešte väčšmi, no aj tak ma počas nášho rozhovoru zarazila jedna vec. Väčšina ľudí, s ktorými som ako novinárka robila rozhovory, sa snažila pozliepať svoje spomienky prostredníctvom emócií. Joachim bol iný: bol nanajvýš detailný, pamätal si na pachy, zvuky, rozmery, farby. To ma zaujalo, a tak som sa ho spýtala, či za ním o týždeň môžem prísť aj osobne. Odpovedal áno.

Prechádzame jeho bytom. Je svetlý a vzdušný, má tam plno rastlín a na poličkách množstvo bábik, sošiek Budhu a porcelánových mačiek. Nad dverami do kúpeľne visí biela emailová tabuľka s číslom domu sedem. Ako mi Joachim prezradí, strhol ju uprostred noci z paneláku na druhom konci mesta. Z paneláku, kde sa to všetko stalo.

Prichádzame k panoramatickému oknu, odkiaľ obdivujem výhľad na prebúdzajúce sa mesto v zimnom slnku pod nami. Joachimov byt sa nachádza na samom konci, kde sa paneláky a výškové budovy vnútorného Berlína dotýkajú prvých borovíc a sosien Grünwaldského lesa. Chvíľu tam stojíme a Joachim ukazuje kamsi do diaľky, kde kedysi stával Berlínsky múr. V duchu si predstavujem výjavy z roku 1989, z tej noci, keď sa naň ľudia vyštverali, tancovali na jeho vrchu a potom ho s kladivami strhli dolu. Spomíname si na to každý rok, ktorý sa končí deviatkou, no mňa väčšmi zaujímal samý začiatok príbehu Berlínskeho múru, teda rok 1961, keď ho postavili.

Čo sa stane, keď vláda postaví zátarasy, ktoré rozdelia mesto alebo krajinu napoly? Práve to mi vŕtalo hlavou, keď som ako novinárka pracovala v Egypte, kde polícia postavila trojmetrový múr okolo ministerstva vnútra, ktorý potom demonštranti zdemolovali. Na to som myslela, keď som žila v Jeruzaleme a trávila hodiny v radoch na kontrolných stanovištiach pred vstupom do Gazy alebo na Západný breh. O páde Berlínskeho múru sa hovorí ako o konci jednej éry a v istom zmysle je to tak: označuje ním koniec studenej vojny. Ale zakrátko sa začala nová éra: vek múrov. Dnes sú múry naozaj v móde – vo viac ako sedemdesiatich krajinách (čo je tretina sveta) existujú nejaké zátarasy alebo ploty. Niektoré stoja na hraniciach, iné oddeľujú územia vnútri krajín, ba dokonca miest. Bez ohľadu na ich veľkosť, mnohé z nich sa so svojimi strážnymi vežami, zakázanými pásmami a poplašnými systémami inšpirovali múrom múrov – tým, ktorý vyrástol v Berlíne v lete roku 1961.

Joachim mi ponúka miesto za stolom, ku ktorému si sadáme. Pripevním mu na modrú flísku mikrofón a spýtam sa ho, čo raňajkoval. Je to štandardná otázka rozhlasákov na kontrolu hlasitosti. Odpovie, že si dal smoothie a praženicu. Nastavím mikrofón do správnej polohy. Joachimov hlas je tichý, pokojný. Zblízka zaregistrujem jeho škriatkovské uši, jasnomodré oči, ktoré sa mu pri úsmeve zľahka zužujú. Odhadujem jeho vek: môže mať tak osemdesiat. Potom zapínam záznam.

V ten deň sme sa rozprávali tri hodiny. O deň neskôr už päť. Tak to šlo celý týždeň: ja som sa pýtala a Joachim odpovedal tak detailne, až mi to vyrážalo dych. Jeho manželka nám nosila čaj. Keď ho kládla na stôl, zľahka Joachima stisla za plece. Nasledujúce tri roky som pátrala po všetkých, ktorí boli súčasťou tohto príbehu. Pýtala som sa ich, čítala ich listy a denníky. Potom som objavila tisíce záznamov Stasi s detailnými zápismi, minútu po minúte. O niečom takom sa môže novinárovi iba snívať. Našla som repliku tunela s rovnakými parametrami, ako bol Tunel 29 a nahrávala v jeho útrobách; chcela som vedieť, aké je byť v podzemí a kopať dieru na šírku rakvy. Chcela som pochopiť, prečo sa niekto rozhodol stráviť tam dolu tak veľa času.

Ten výskum zmenil môj pohľad na to, čo som si myslela, že o mnohých veciach viem: o konci druhej svetovej vojny, o začiatku studenej vojny, o stavaní Berlínskeho múru, o zrode televízneho spravodajstva a o tom, čo znamená byť špiónom a udávať ľudí zo svojho okolia. Výsledkom je táto kniha.

Všetky rozhovory v nej sú presnými prepismi rozhovorov a správ Stasi o schôdzkach a výsluchoch. Všetky mená a údaje, ako aj podklady pre dodatočný výskum, som si overovala podľa ústnych spomienok, máp, memoárov, súdnych dokumentov, odtajnených materiálov CIA a ministerstva zahraničných vecí, z novinových, televíznych a rozhlasových správ. Akékoľvek chyby idú na môj vrub.

Joachim

Prvé, čo ho zarazí, je puch. Je to uhoľný prach. Potom ho aj zacíti. Padá mu na plecia a do očí, až ho celkom oslepí. Ale on neustáva, zatína sekerou do podlahy nad sebou, strop sa otriasa, všetko sa otriasa, rachot je taký ohlušujúci, že ho cíti až v kostiach. A potom náhle príde závan čerstvého vzduchu. Vysekal dieru. Dostatočne veľkú, aby sa ňou pretiahol. Odhodí sekeru a vytiahne revolver: ak ho nájdu, živého ho nedostanú. Zotrie si uhoľný prach z jedného oka chrbtom ruky. Pripravuje sa vliezť do miestnosti, hoci netuší, čo tam je. Na chvíľu zamrie a v tom tichu sa prichytí pri otázke – nie po prvý raz –, ako k tomu všetkému vôbec došlo?

1/

Pláž

12. augusta – ostrov Rujana, východné Nemecko

Joachim vytiahne nohu z vody. Je studená, hoci je august. Jeho priatelia sa čvachcú v mori, uťahujú si z neho, volajú ho, ale on studenú vodu neznáša a oni to dobre vedia.

Spomenie si na ostatný večer. Pivo v robotníckej krčme. Pot. Telá pritisnuté jedno k druhému. Ohmatkávanie a bozkávanie v kúte. Nikdy také prázdniny nezažil, ani raz za svojich dvadsaťjeden rokov. Kiež by sa nikdy neskončili… Kriedové útesy za ním sú pokryté jasnozelenými lesmi, nad hlavou mu krúžia orly bielochvosté a more je také priezračné, že vidí drobné rybičky mihať sa vo vode.

Zostáva ešte jeden týždeň a vrátia sa do východného Berlína. Tristo kilometrov južne odtiaľto je celkom iný svet. Sivý. Otrasný. A za ostatných pár mesiacov sa to ešte zhoršilo. Tie zmeny si všimol každý: na uliciach sa objavilo viac pohraničných hliadok, počty ľudí utekajúcich do západného Nemecka prudko vzrástli, akoby niečo viselo vo vzduchu a oni to vedeli. V ovzduší to iskrilo a zunelo ako pred búrkou.

Joachim sleduje svojho najlepšieho priateľa Manfreda, ako sa brodí z vody von. Poznajú sa od šiestich rokov, spolu vyfajčili svoju prvú cigaretu, vymýšľali v škole všelijaké beťárske vylomeniny. Manfred z toho vždy mal problémy, ale Joachim bol ten, ktorého nikdy neprichytili. Vždy vedel, kde je hranica, ktorú neslobodno prekročiť.

V ten večer sa obaja prezliekli do džínsov a tričiek, učesali sa a vyrazili cez pláž k pivnému stanu. Bol to ďalší z večerov v tomto plážovom raji na okraji východného Nemecka a oni boli dvadsaťdvaroční mladíci v stave beztiaže dlhého leta, keď nikam nemusia.

Čo v tej chvíli nevedeli bolo, že sú presne tam, kde vláda chce, aby boli mladí muži ako oni: takí by totiž mohli robiť problémy, keby zistili, čo sa bude diať. K východnému Berlínu sa práve v tom čase valili desiatky tankov a desaťtisíce vojakov naskakovali na korby nákladiakov, vyzbrojení kalašnikovmi a protitankovými strelami. Každú chvíľu dostanú rozkazy a potom sa to začne.

Na druhý deň ráno sa Joachim zobudí na hluk – v táborovom amplióne to kvíli a chrapčí. Za svišťania zipsov otvárajúcich sa stanov Joachim vylezie von a kráča k ampliónu, z ktorého buráca vojenská dychovka. Potom sa ozve patetický mužský hlas: „Das Ministerium des Innern der Deutschen Demokratischen Republi veröffentlicht folgende Bekanntmachung…“

Joachim vie, koľká bije. Je to nejaké vládne oznámenie a otrávený tomu prestane venovať pozornosť. Hlas ...

Koniec ukážky