Text © Lea Victory, 2023

Obálka © Sandhinī Devi Dasi, 2023
© HladoHlas Group, spol. s r. o.
Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 112. publikáciu v roku 2023

Jazyková úprava Anna Fričová
Grafická úprava vnútra Pavel „Hirax“ Baričák

Grafická úprava obálky Sandhinī Devi Dasi

Autor koláže na obálke Shijil 619

Prvé vydanie, Martin 2023
Vytlačila tlačiareň Alfaprint, Martin

Objednávky:

www.hladohlas.sk

ISBN 978-80-8216-036-2

„Všetko, čo vidíte vo mne, nie je moje – to je vaše.

Moje je to, čo vidím ja vo vás.“

E. M. Remarque

Venujem mojim dvom najcennejším pokladom – Lei a Danielovi.

Mojej jedinečnej a výnimočnej priateľke Lucke, ktorá je sestrou mojej duše
a stredom môjho vesmíru.

A tebe, kto poznáš farbu mojich očí, máš zrátané všetky moje znamienka, vieš, kto som, kam kráčam, prečo mi nechýba tri do sto. Tebe, kto si riskol cestu po roztrieštených úlomkoch črepín môjho srdca, len aby si ma mohol úprimne spoznať, pokolísať v náručí a zašepkať mi: „Jediná.“

Teraz a po všetky ďalšie životy...

Vyjadrujem úprimné poďakovanie tým, ktorí pozitívne ovplyvnili môj život.

Osobitne ďakujem Paľkovi „Hiraxovi“ Baričákovi za prejavenú dôveru.

1

Mal to byť deň ako každý iný. Šálka horúcej kávy bez raňajok v zabehanom kolotoči tých istých príležitostí a výziev. Viedla som si motivačný denník, aby som sa nemusela sama pred sebou ospravedlňovať, aké som nevďačné stvorenie. Boli tam vety typu: Ďakujem za vzduch, ktorý dýcham. Ďakujem, že myslím, rozprávam a cítim. Ďakujem za ten večný oheň vo mne... Iba ja som vedela, že týmto úplne zbytočne vzdávam hold svojmu ukážkovému vyhoreniu. Nič ma už nedokázalo nadchnúť ani prekvapiť. No ani v tých najsvetlejších chvíľach môjho bytia mi nenapadlo, že za toto by ma mohol život v konečnom dôsledku aj potrestať. Vziať mi trebárs nohy, ruky, svetlo očí. Asi mi to bolo v tom čase jedno.

Vďaka vnútornému monológu, ktorý som so sebou viedla po nociach, nebolo ťažké zistiť, že najkrajšie životné obdobie som už mala dávno za sebou. Zaujímavé, ale podľa precízne vypracovaného osobnostného testu som netrpela úzkosťou, bipolárnou poruchou ani depresiou. Nezvládnuteľné výkyvy nálad som nemala. Neutiekala som sa k tabletkám na spanie, drogám či alkoholu. Nebola som od ničoho a najmä od nikoho závislá. Nezahrávala som sa s myšlienkou na samovraždu. Ja som len jednoducho bola. Vďaka svojim rodičom, ktorí ma splodili, vďaka gravitácii a zotrvačnosti, vďaka náhodám, pudu sebazáchovy či šťastiu som rutinne žila svoj život tak, ako som najlepšie vedela.

Nechcem klamať, viem presne, kedy to prišlo. Živila som sa ako redaktorka ezoterického časopisu a mala som vzťah, ktorý sa ťažko definuje. Volal sa Bruno. Stretli sme sa náhodne v kaviarni. Naše osudy spečatila čašníčka, ktorá si poplietla stoly, konkrétne šestku s deviatkou. Mne doniesla silné presso bez mlieka, jemu lahodné karamelové laté. Stretli sme sa pri pulte, aby sme si to nedorozumenie vyjasnili a z kaviarne sme už odchádzali spolu. Vďaka tomuto nedorozumeniu sa z nás stala otrepaná atrapa, na ktorej sme sa jeden čas úprimne smiali, dokonca aj s čašníčkou. 69 – fakt smiešne!

Neskončili sme hneď v posteli. O pár týždňov som sa však k nemu nasťahovala s dvoma igelitovými taškami a jednou teflonovou panvicou. Namotala som sa klasicky na pekné slová o spoločnej budúcnosti, domčeku a deťoch. A ono to fakt vyzeralo zo začiatku ružovo. Páčilo sa mi, ako ma dokázal rozosmiať. Verila som, že tie spoločné chvíle, trávené pod starou deravou dekou, sa nikdy nevytratia. Po troch rokoch spoločného bytia on žil pre sociálne siete a ja som po viacnásobnej snahe zviditeľniť svoju ženskosť zostala neviditeľná.

Jeho rodinu som nepoznala. Otec pred rokmi spáchal samovraždu a jeho narcistická matka rodinné vzťahy neutužovala. Mal tuším o rok mladšieho brata, ale nerád o ňom rozprával a ja som ho nesúrila. Deti sme nemali, po čase už ani spoločné záujmy. Pomerne dlhší čas sme spolu ani nespávali. Nepoznala som ho ako človeka, ktorý baží za vyčačkanými kurvami. Práveže sa mi zdalo, že si váži prirodzenú jednoduchosť a krásu. Až mi to bolo čudné. Neprekážalo mu, že si nekupujem vychytávky sezónnych outfitov, neprekážalo mu, že sa nemaľujem. Nežiarlil na nikoho, dokonca mu neprekážalo ani žmurknutie od suseda, ktoré bolo adresované mne.

Moja intuícia vrieskala: „Cúvaj!“ Ja som však umlčala v sebe ten čoraz viac predierajúci sa hlas. V duchu som si tlieskala za to, že mi verí a miluje ma pre moje vnútorné hodnoty. Bod zlomu nastal vtedy, keď si verejne cez svoj profil dohadoval stretnutie so ženou, ktorá žiarila ako hviezda sobotňajšej noci vďaka skrášľovacej mobilnej aplikácii. Opýtala som sa ho, čo to má znamenať, ale vybavil to nezvyčajným slovným spojením: „To je len taká jedna.“ Na otázku aká, neodpovedal. Po čase ma prešla zvedavosť, spolu s ňou aj chuť veriť jeho rozprávkam. Nezáležalo mu na tom, aby sme si k sebe znova našli cestu. Moje pokusy o rozhovor narážali do človeka, ktorý si ma ani len nevypočul.

– Máš všetko! Čo viac chceš? – pýtal sa ma.

Zakaždým to uzavrel tak, že som nevďačná, a bolo mu úplne jedno, ako s tým naložím.

2

Čoraz častejšie som ho nachytala na klamstvách, až mi začal pretekať pohár trpezlivosti. Vyzeralo to ako v tých klasických filmoch, kde sa rokmi ohrdnutá žena pobalí a odíde. Nakoniec sa všetko zvrtlo, samozrejme, nie v môj prospech. Prišla som domov
z práce oveľa skôr ako zvyčajne a nachytala som ho – s mužom. Ležali na rozťahovacom gauči v tesnom objatí. Dodnes mi v ušiach znie pieseň, ktorú mali pustenú. Keď som nazrela do dverí legendárny Mercury osedlával najvyššiu možnú oktávu v Bohemian Rhapsody.

Zo zeme sa na mňa vyškieral Homer Simpson na cudzom pokrčenom tričku. V tom zlomku sekundy nastal pre mňa koniec sveta. Pudovo som sa dotkla svojho brucha v oblasti žalúdka a následne úst. Naplo ma. Vycúvala som tak, aby si ma nevšimli, aby mi nemusel vysvetľovať, prečo mi roky klamal, prečo ma odtrhol od šance byť šťastná s niekým, kto by ma mal možno skutočne rád. Prečo mi neveril, prečo mi to nepovedal, prečo sa ma neopýtal, či by som ho chcela aj za takých okolností... Bože, jasné, že nechcela. Ale vzal mi to najcennejšie – šancu rozhodnúť sa.

Nebolo to voči mne fér a ja som už vedela, aké zložité bude spracovať to v sebe. Nič som mu nevysvetľovala, večer som jednoducho neprišla domov. Na ďalší deň som si pobalila tých pár vecí a kľúč som mu hodila do schránky. Žiadne ahoj, otázniky ani list na rozlúčku. Odvtedy ma ani raz nehľadal. Tri spoločné roky som pokojne mohla spláchnuť v hajzli, zostali mi totiž len spomienky, ktoré sa za daných okolností vlastne ani neskladali z reálnych prežitkov. Nič
z toho, čo sme spolu prežili, mi nepatrilo, všetko bolo hrané. Niečo sa vo mne nezvratne prepísalo. Darmo som listovala v pamäti a snažila sa dotknúť tých najkrajších memoárov. Videla som pred sebou len muža, ktorý zneužil moje city na to, aby nemusel pred svetom tak očividne schovávať svoju orientáciu.

Čo vlastne z nášho vzťahu bola pravda? To, že ma miluje? Potreboval poistku, niekoho, s kým sa môže ukázať na verejnosti. Prišla som jednoducho vhod, ale v podstate to mohla byť hociktorá iná žena. Neverím, že by v tom videl rozdiel. Možno v pohľade. Mala som netypické smaragdovozelené oči, aké mávali čarodejnice, ktoré v minulosti upaľovali na hranici. Ale čo ma robí skutočne šťastnou, akú čokoládu mám najradšej a čo vlastne robím pri novinách v redakcii, ktorá rubrika mi patrí, o čom píšem, nikdy neprebádal.

V hĺbke svojho srdca som vedela, že môžem byť osudu vďačná za to, že tento kopanec prišiel pomerne včas. No ja som sa zamerala na nekonečnú sebaľútosť, ktorá ma ťahala na samotné dno ľudského poznania. Po večeroch som sa trýznila nezodpovedateľnými otázkami typu: Načo vlastne bolo toto všetko dobré? Kto vlastne som a čo tu hľadám?!

3

Volám sa Maya. Nie Marianna ani Mária. Maya! S ypsilonom bez písmena j. Vždy, keď som sa niekomu predstavila, hneď sa pýtali na Vilka. Dlho som nechápala prečo, vraj kvôli tej rozprávkovej včielke. Ja som len mykla plecami, nefičala som na rozprávkach. Svoje netypické meno som nedostala od svojich rodičov ako iné deti. Fakticky ich ani nepoznám. Vzdali sa ma hneď po narodení, a tak som putovala po rôznych dojčenských ústavoch a zariadeniach ako nejaký balík bez adresy.

Meno mi údajne vybrala jedna zo zdravotných sestier, ktorá sa v tých časoch zaujímala o poklady starodávnych civilizácií, konkrétne o kultúru Mayov. Zrejme mi to malo priniesť šťastie. Nakoniec som ako štvorročná uviazla v detskom domove, ktorý sa pre mňa stal akýmsi provizórnym prístavom bezpečia až do mojej osemnástky. Bažila som po láske ako zoschnutá pôda po daždi. A tak som si vymyslela neviditeľných priateľov, z ktorých sa mi veľmi dlho nepodarilo vyrásť. Ak by som to mala zrátať, tuším, ani raz mi neprešlo, že krištáľovú vázu zhodil duch mŕtveho chlapca, ktorý mi robil spoločnosť pri rôznych nezbednostiach.

Čím viac som bola vychovávateľkami trestaná, tým viac som sa odďaľovala od sveta dospelých a utiekala sa k písaniu. Až som pomaly, ale isto dospela aj ja. Klamala by som, keby som tvrdila, že ma nemali radi, dnes už viem, že spravili všetko pre to, aby som normálne vedela fungovať vo svete, ktorý nie je na moje ponímanie okolitých vecí pripravený. Áno, som „iná“. Tridsaťpäť rokov sa snažím prežiť vo svete, kde panuje povrchnosť a ľudská paranoja.

Počas celého doterajšieho života som mala pocit, že nedokážem nenávidieť. Potom prišiel Bruno a ukázal mi odvrátenú stranu zrkadla. Neviem, či je to nenávisť, asi nie. Možno je to len volanie môjho zraneného ega o pomoc. Nebola by som ho zradila, no sklamalo ma, že mi zrejme nikdy nedôveroval. Za takýchto okolností sme nemohli zostať ani priateľmi. Tuším o to ani nestál. V podstate mu mohlo byť úplne ukradnuté, čo cítim. Nikdy to neriešil. Mohla som
doňho kopnúť za tie stratené roky, spraviť fotku z dverí, poslať mu ju, ale načo? Mne tiež vyhovovalo nechať ho v domnení, že ma naštvala tá diva, ktorá si myslí, že keď jej aplikácia prihodí príčesok, zväčší prsia o tri čísla a zúži boky, celé univerzum sa jej ukloní a hodí pred krivý nos červený koberec. Svet dospelých ma vôbec nelákal. Život ma vždy ponoril do sveta ilúzií, aby som sa s vďakou za tieto skúsenosti naučila oddeliť lož od pravdy. Ale mne to bolo fuk, ako ďaleko sú ľudia schopní zájsť, aby sa zapáčili niekomu, kto o nich v podstate ani nestojí. Bolo len otázkou času, kedy na to doplatím.

Tri týždne som prespávala v redakcii. Potom som si našla klasický podnájom v centre mesta. Bola to celkom slušne zariadená garsónka na moje pomery. Rýchlo som sa zabývala. Most, ktorý mal viesť k slepej budúcnosti s Brunom, som jednoducho spálila. Bolo mi čudné po nociach zaspávať s pocitom, že keby som jedného dňa zmizla, nechýbala by som na božom svete nikomu. Nebolelo ma to viac ako fakt, že žijem vo svete, kde v podstate nikto z nás nežije svoj život tak, aby nemusel čeliť hanbe, predsudkom spoločnosti či hnevu svojich predkov, keby vystúpil s prejavom
o vlastných ideálnych víziách svojho budúceho „Ja“.

Žila som s vedomím, že sem jednoducho nepatrím. Nikdy som sa nedokázala úplne začleniť. Videla som viac, ako bolo treba, a to bohato stačilo na to, aby som netlieskala všetkému, čo dav uznal za humánne.

4

Pracovala som na článku o nezištnej, ba priam nebeskej osudovej láske, až mi to prišlo smiešne. Vo výbere témy som nikdy nebola doma. Brala som to, čo zostalo. Mala som však skvelú šéfku, ktorá mi dala prevažne voľnú ruku, čo sa týkalo obsahu spracovania. Jediné, čo som musela dodržať, boli termíny odovzdania článkov, ich presnosť a autentickosť. Bolo jej úplne jedno, či trčím v kancelárii, alebo píšem z domu, najmä aby som mala čo čitateľom povedať.

Ťukala som do klaviatúry firemného počítača a následne mazala všetky svoje postrehy odeté do slov. Moje podvedomie mi síce našepkávalo, že nie som na zlej ceste. Ale kto by už čítal večne otrepané frázy
o tom, že v živote nič nie je samozrejmé a občas stačí zlomok sekundy, aby sa všetko obrátilo naruby. Aj keby sa zdalo, že som nikdy nemala ustlaté na ružiach, vedela som, čo znamená skutočne milovať a byť milovaná. Nad prvou a letnou láskou sa väčšinou mávne rukou. Vraj netrvá toľko, aby stála za odsek na osem riadkov. Tá naša trvala šesť rokov a tisíc predošlých životov.

Volal sa Michael, ako ten archanjel z nebies. Žiaden Mišo či Myšiačik. Michael! Mal krásne orieškovohnedé oči a hlboký uhrančivý pohľad. Spomienky na naše spoločné roky ma väčšinou vždy dobehli vo chvíli, keď ma niečo urputne trápilo. Je to zvláštny mechanizmus, a popravde neviem, či je lepšie zažiť moc skutočnej lásky a neustále si v mysli premietať, ako to celé mohlo krásne dopadnúť, alebo ju nezažiť a nemať bolesť zo straty. Pousmiala som sa nad touto dilemou a odpila som si z horúcej kávy.

Pohľadom som zablúdila k oknu. Mladá susedka akurát nervózne búchala umelohmotný smetný kôš o kontajner. Nebola škaredá ani pekná. Mnohí ju velebili za jej dobré srdce a snahu každému pomôcť. Ale len dovtedy, kým nevysvitlo, že rozvrátila rodinu miestneho učiteľa informatiky, ktorý si jej nahé fotky strážil ako oko v hlave. Život však dokáže byť poriadna „sviňa“, stačila chvíľa nepozornosti. Aby to bolo čo najmenej nápadné, fotky v počítači si vraj uložil do zložky „Výlet s rodinou“, zrejme na to pozabudol. Reálnejšie vysvetlenie, prečo práve tú zložku prekopíroval svojim svokrovcom na USB kľuč pri nedeľňajšej návšteve, neexistuje. O následkoch tohto činu sa dlho rozprávalo.

Mladá milenka, ktorá predtým pracovala v oblasti poradenstva, zostala bez práce a podpory okolia. Zo šťastného manžela a z otca troch detí sa stal takmer bezdomovec. Či im to stálo celé za to, sa nevie, ale toto sú presne tie momenty, ktoré ma utvrdzujú v tom, že svet vytvára falošné ovácie bez toho, aby mal odvahu nahliadnuť za oponu. I keď sa hovorí, že každý jeden zázrak trvá nanajvýš tri dni, tu ešte aj po štvrťroku rozprávalo o nich takmer celé sídlisko. Odsťahoval sa, zrejme práve to ho zachránilo. Možno si našiel skupinku rovnocenných priateľov, ktorým mohol porozprávať, ako tej superhviezde vykydal detský olej na holú riť, len aby sa krásne leskla na fotkách. Predpokladám, aj ten odcudzil z vlastnej kúpeľne, aby mohol pred svojou ženou neveriacky krútiť hlavou, kým ona možno rozhorčene konštatovala, ako z ich spoločnej domácnosti miznú veci.

Neviem, prečo je to takto nastavené, ale opustených mužov spoločnosť vždy ľutuje viac ako ženu, ktorá zostala sama na tri deti, a ešte k tomu s pocitmi smútku a sklamania. Lebo chudák, čo s ním bude?! Vraj roky pôsobili dojmom šťastného páru a teraz už vôbec nie je isté, či to celé iba nehrali. Mne osobne chlapa ľúto nebolo, bolo mi ľúto jeho manželky, ktorá pri ňom premárnila najkrajšie roky svojho života. To sa ľahko iným povie, že aspoň má deti. Mohla ich mať aj s človekom, ktorý by ju miloval. Ja osobne nemám deti, ale pojem „šťastná matka – šťastné dieťa“ mi je pre niečo veľmi blízky. V ranom detstve som cítila akési prepojenie so svojou biologickou matkou a vedela som, že šťastná nikdy nebola. Zrejme mi zo svojho nešťastia nechcela dať ani centimeter. Neviem, nikdy som ju nehľadala.

Mala som asi päť rokov, keď som si vymyslela historku o čarokrásnej planéte mimo našej mliečnej dráhy, odkiaľ ma moja skutočná rodina sleduje a je na mňa nesmierne pyšná, že toľko toho viem ustáť bez zbytočného kriku a sĺz. Keď som plakala tak jedine pod vankúšmi, aby ma nevideli, nepočuli a aby sa
o mne zbytočne nerozprávalo.

Sklopila som obrazovku laptopu, prvýkrát počas môjho redaktorského pôsobenia som mala pálčivý pocit, že nemám svojim čitateľom čo odovzdať. Všetko sa mi zdalo prehnane povrchné. Aj keď som od špiku kostí cítila, že v ideálnom svete by sme boli zostali s Michaelom spolu, zrejme by sme smerovali k lekcii, vďaka ktorej by sme museli čoraz častejšie plátať dieru v tomto bláznivom Matrixe. Časom by nás tá podobnosť možno unavila alebo by nám ju jednoducho neuverili. Ako nás poznám, bolo by nám to jedno. Michael mal úžasnú danosť. Dokázal obrátiť mincu tak, aby sa človek zamyslel nad tým, prečo ju vlastne hodil?!

Dnes už viem, že sme sa nemali rozísť, mali sme to proste ustáť a veriť, že nás až do posledného dychu odprevadia všetky tie zázraky, o ktorých sme spolu odvážne snívali. Dokonale sme sa dopĺňali. Prečo by som mala klamať, že nič neľutujem, keď to tak necítim? Kiežby som mohla vrátiť čas a povedať mu, že to najlepšie a najvzácnejšie, čo ma v živote stretlo, nesie jeho meno.

5

Zaspala som. Na displeji telefónu mi svietil trikrát pozastavený budík. Príliš som sa spoliehala na zvonenie hlasných zvonov z neďalekej kostolnej veže. Vždy ich bolo počuť aj cez zavreté plastové okná. Zrejme to ani dnes nebolo inak, len som si ich akosi vypla v mysli. Zobudil ma až praskot s trojitou ozvenou. Suseda prášila koberce. Cez okno. V dvadsiatom prvom storočí. Vždy ich práši pätnásť minút po odznení kostolných zvonov. Býva na siedmom poschodí tesne nado mnou. Má krásne dlhé čierne vlasy. Padajú jej. Neviem či z koberca, alebo priamo z hlavy. Ak by som ich začala opatrne odlepovať a zbierať zo svojej parapety od prvého dňa, ako som sa sem nasťahovala, dnes mám dve kvalitné parochne, možno tri.

Obliekam sa slimačím tempom, moje podvedomie žobroní o hrnček silnej horúcej kávy. Kým som žila s Brunom, varil mi ju on. Pravda je síce taká, že posledný rok som si ju musela vymodlikať. Ako som si len nemohla všimnúť, že ma tak zavádza? Prečo som nepočúvala pozorne svoj vnútorný hlas? Možno to nebolo pre mňa podstatné. Možno by mi to nebolo prekážalo, keby sa naďalej držal ilúzie vzájomnej lásky. Ešteže sa nám nepošťastilo dieťa. Čo by som mu bola po rokoch povedala? Dokedy by som vedela hrať toto šialené divadlo?

Koniec ukážky