DANIEL H. PINK

SILA ĽÚTOSTI

Ako nás pohľad späť posúva dopredu

Ukážka z elektronickej knihy

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

This edition published by arrangement with Riverhead Books, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Copyright © 2022 by Daniel H. Pink

Grateful acknowledgment is made for permission to reprint the following: page 61, tweet copyright © 2020 by Ely Kreimendahl. Used with permission.

Translation © 2023 by Stanka Skladanová

Cover design © 2023 by Michaela Bakytová

Design © 2023 by František Bakyta

Slovak edition © 2023 by IKAR, a.s.

All rights reserved.

ISBN 978-80-551-9013-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

„Hoci by sme radi žili bez ľútosti a niekedy hrdo prehlasujeme, že žiadnu ani nemáme, nie je to možné už len preto, že sme smrteľní.“

James Baldwin, 1967

SILA ĽÚTOSTI

Prvá časť

ZÍSKANÁ

ĽÚTOSŤ

//

1.

Nezmysel žiadnej ľútosti,

ktorý zmarí život

Dňa 24. októbra 1960 dorazil skladateľ Charles Dumont do luxusného parížskeho bytu Édith Piaf so strachom v srdci a s piesňami v kufríku. V tom čase bola Piaf možno najslávnejšou umelkyňou vo Francúzsku a jednou z najznámejších speváčok na svete. Taktiež bola dosť krehká. Hoci mala len štyridsaťštyri rokov, závislosť, nehody a ťažký život spustošili jej telo. Vážila menej ako štyridsaťpäť kíl. Tri mesiace predtým bola Piaf v kóme pre poškodenú pečeň.

Napriek svojej jemnej prítomnosti však zostala povestne životaschopná a temperamentná. Považovala Dumonta a jeho profesionálneho partnera, textára Michela Vaucaireho, ktorý sa k nemu pripojil na návšteve, za druhoradé hudobné talenty. Predtým v ten deň im jej sekretárka nechala správy, v ktorých sa snažila stretnutie zrušiť. Piaf spočiatku odmietla mužov prijať a nútila ich nepokojne čakať v jej obývačke. Ale tesne predtým, ako išla spať, sa objavila zahalená v modrom župane – vzdala to.

Vypočuje si jednu pieseň, povedala. Len toľko.

Dumont sa posadil ku klavíru. Spotený a nervózny začal hrať svoju hudbu, kým ticho hovoril Vaucaireho text.1

Non, rien de rien.

Non, je ne regrette rien.

Nie, vôbec nič.

Nie, neľutujem vôbec nič.

Požiadala Dumonta, aby pieseň zahral ešte raz a nahlas uvažovala, či ju naozaj napísal on. Zhromaždila pár priateľov, ktorí boli náhodou na návšteve, aby si pieseň vypočuli. Potom zvolala aj svojich zamestnancov, aby počúvali.

Prešli hodiny. Dumont hral pieseň stále dookola, podľa jedného svedectva ju hral viac než dvadsaťkrát. Piaf zatelefonovala riaditeľovi L’Olympia, hlavného parížskeho koncertného miesta, ktorý prišiel tesne pred svitaním, aby si vypočul skladbu.

Non, rien de rien.

Non, je ne regrette rien.

C’est payé, balayé, oublié.

Je me fous du passé.

Nie, vôbec nič.

Nie, neľutujem vôbec nič.

Je zaplatené, zametené, zabudnuté.

O minulosť sa viac nezaujímam.

O pár týždňov neskôr Piaf spievala túto pieseň dve minúty a devätnásť sekúnd vo francúzskej televízii. V decembri, keď ju predniesla ako záverečné strhujúce číslo koncertu, ktorý pomohol zachrániť L’Olympiu pred finančným krachom, ju dvadsaťdvakrát zavolali späť na poklonu. Do konca nasledujúceho roka si fanúšikovia kúpili viac ako milión kópií jej nahrávky Je ne regrette rien, vďaka čomu sa zo speváčky stala ikona.

O tri roky neskôr Piaf zomrela.

V jedno chladné nedeľné ráno vo februári 2016 sa Amber Chase zobudila vo svojom byte v západokanadskom meste Calgary. Jej vtedajší priateľ (a teraz manžel) bol mimo mesta, tak si predchádzajúci večer vyšla von so svojimi priateľkami a niektoré z nich u nej prespali. Kamarátky sa rozprávali a pili mimosy, kým Chase, hnaná akousi kombináciou inšpirácie a nudy, povedala: „Poďme sa dať potetovať!“ Takže vliezli do auta a nechali sa odviesť k tetovaciemu štúdiu Jokers Tattoo & Body Piercing na diaľnici 1, kde miestny umelec vytetoval na Chasinu pokožku dve slová.

Tetovanie, ktoré Chase v ten deň získala, bolo takmer identické s tým, ktoré sa rozhodla dať si urobiť Mirella Battista o päť rokov skôr a 3 800 kilometrov ďalej. Battista vyrastala v Brazílii a vo svojich dvadsiatich rokoch sa presťahovala do Philadelphie, aby mohla navštevovať vysokú školu. Svoje adoptívne mesto si veľmi obľúbila. Kým študovala, získala prácu v miestnej účtovníckej firme. Našla si veľa priateľov. Dokonca nadviazala dlhodobý romantický vzťah s chlapcom z Philadelphie. Zdalo sa, že títo dvaja majú našliapnuté k manželstvu, keď sa o päť rokov nato s priateľom rozišla. Takže deväť rokov po príchode do Ameriky a hľadaní toho, čo by nazvala „resetovacie tlačidlo“, sa presťahovala späť do Brazílie. Niekoľko týždňov pred odchodom si však nechala tesne za pravé ucho vytetovať dve slová.

Battista nevedela, že jej brat Germanno Teles si nechal urobiť takmer identické tetovanie v predchádzajúcom roku. Teles už ako chlapec miloval motorky, avšak v tejto náklonnosti ho jeho ochranárski rodičia nepodporovali. Napriek tomu sa naučil všetko, čo mohol o motorkách vedieť, našetril si svoje centavos a nakoniec si kúpil Suzuki. Miloval ju. Potom raz popoludní išiel po diaľnici neďaleko svojho brazílskeho rodného mesta Fortaleza a zboku do neho narazilo auto. Poranil si ľavú nohu, a to obmedzilo jeho budúce jazdecké dni. Krátko nato si dal tesne nad kolenom zranenej nohy vytetovať obrázok motocykla. Vedľa neho boli dve slová pozdĺž jeho jazvy.

Tetovanie, ktoré Teles v ten deň získal, bolo takmer totožné s tým, ktoré získal Bruno Santos v portugalskom Lisabone v roku 2013. Santos je personalista, ktorý nepozná Chase, Battistu ani Talesa. Frustrovaný zo svojej práce raz popoludní odišiel z kancelárie a zamieril priamo do tetovacieho salónu. Vyšiel z neho s päťslabičnou frázou vytetovanou na svojom pravom predlaktí.

Štyria ľudia žijúci na troch kontinentoch, každý s tetovaním rovnakých dvoch slov:

NIČ NEĽUTUJEM.

NÁDHERNÁ, ALE NEBEZPEČNÁ DOKTRÍNA

Niektoré presvedčenia pôsobia ticho ako existenciálna hudba v pozadí. Iné sa stávajú hymnami spôsobu života. A len málo kréd hlása hlasnejšie ako doktrína, že ľútosť je hlúpa – že plytvá naším časom a sabotuje náš blahobyt. Toto posolstvo sa šíri z každého kúta kultúry. Zabudnite na minulosť, chopte sa budúcnosti. Obíďte horké, vychutnajte si sladké. Dobrý život má jediné zameranie (dopredu) a neochvejnú valenciu (pozitívnu). Ľútosť narúša oboje. Je zameraná dozadu a nepríjemná – je toxínom v krvnom riečisku šťastie.

Niet divu, že pieseň Édith Piaf zostáva štandardom po celom svete a je vzorom pre ostatných hudobníkov. Umelci, ktorí nahrali piesne s názvom Nič neľutujem, od jazzovej legendy Elly Fitzgerald cez britskú popovú hviezdu Robbieho Williamsa, cajunskú skupinu Steve Riley & the Mamou Playboys, amerického bluesmana Toma Rusha až po členku Siene slávy country hudby Emmylou Harris a po rapera Eminema. Luxusné značky áut, čokoládové tyčinky a poistné spoločnosti sa odvolávajú na filozofiu podľa Piaf: „Je ne regrette rien“ vo svojich televíznych reklamách.2

A čo je väčší záväzok k hodnotovému systému, než ho nosiť doslova na rukáve – ako Bruno Santos, ktorý mal etiku napísanú malými, čiernymi písmenami medzi lakťom a zápästím pravej ruky?

Ak vás nepresvedčia tisíce atramentom zafarbených častí tela, vypočujte si radšej dvoch velikánov americkej kultúry, ktorí nemali spoločné pohlavie, náboženstvo ani politiku, ale ktorí sa zhodli na tomto článku viery. Nenechajte si „žiadny priestor na ľútosť“, radil priekopník pozitívneho ...

Koniec ukážky