Ukážka z elektronickej knihy

FJane Austen’s Pride and Prejudice

Text copyright © Katherine Woodfine, 2019

Illustrations copyright © Églantine Ceulemans, 2019

Translation © 2023 by Zdenka Buntová

Slovak edition © 2023 by IKAR, a.s.

All rights reserved.

Z anglického originálu Jane Austen’s Pride and Prejudice
(Hodder and Stoughton, London) preložila Zdenka Buntová.

Redigovala Želmíra Čížová.

Korigovala Jana Rovenská.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – Stonožka, Bratislava
v roku 2023 ako svoju 2 133. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-9134-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

Kniha Pýcha a predsudok vyšla prvý raz v roku 1813.

Román je situovaný do regentskej éry, keď bola anglická spoločnosť rozdelená na bohatých a chudobných a od žien sa očakávalo, že sa vydajú veľmi mladé.

Hrdinkou príbehu je Elizabeta, ktorá má veľa spoločného s modernými čitateľkami, no žije v úplne inom svete.

Viac informácií o Jane Austenovej a o tom, ako to v Anglicku vyzeralo v roku 1813, nájdete na konci knihy.

1. KAPITOLA

Kedysi dávno žila vo vidieckom dome Longbourn rodina Bennetovcov – manželia Bennetovci a ich päť dcér: Jane, Elizabeta, Mary, Kitty a Lydia.

Každé z dievčat bolo povahou iné, veľmi sa od seba odlišovali. Najstaršia Jane bola milá a jemná. Elizabeta, druhá v poradí, mala ohromný zmysel pre humor. Mary si o sebe myslela, že je sčítaná a seriózna, zatiaľ čo najmladšie sestry Kitty a Lydia sa celý čas iba chichotali a vymýšľali kadejaké neplechy.

Ani rodičia Bennetovci si neboli veľmi podobní. Pán Bennet najradšej vysedával pri kozube vo svojej knižnici a čítal si, pani Bennetová zasa dávala prednosť návštevám u priateľov a klebeteniu o všetkom, čo sa práve dialo v okolí. No zo všetkého najradšej rojčila o sobášoch svojich piatich dcér a predstavovala si bohatých a významných mužov, za ktorých by sa v jej predstavách mali vydať.

Jedného dňa sa vrátila domov na Longbourn celá vzrušená.

„Pán Bennet! Drahý môj!“ zvolala. „Už ste to počuli? Na Netherfielde budeme mať nového suseda! Je to vraj veľmi zámožný mladík, volá sa Bingley a je slobodný. Naše dievčatá nemohlo postretnúť nič lepšie!“

„Čo tým chcete povedať?“ spýtal sa pán Bennet. „Ako to súvisí s našimi dcérami?“

„Pán Bennet, ako môžete byť taký protivný? Určite tušíte, že myslím na to, že sa by sa mohol do niektorej z nich zahľadieť!“ rozhorčila sa pani Bennetová.

„Podľa vás sa sem prisťahoval so zámerom nájsť si tu v okolí ženu?“ opýtal sa pán Bennet, ktorý svoju polovičku rád podpichoval.

„So zámerom? Hlúposť, ako môžete povedať niečo také? Ale mohlo by sa stať, že sa do niektorej zaľúbi. Musíte ho čím skôr navštíviť a privítať ho!“

Pán Bennet len mykol plecom. „Načo? Jednoducho mu pošlem odkaz, že mu dávam súhlas oženiť sa s hociktorou z mojich dcér, stačí si vybrať,“ odvetil bezstarostne. „Ale za Lizzy stratím obzvlášť dobré slovo.“

„Nič také neurobíte!“ zhrozila sa pani Bennetová. „Viem, že Lizzy je váš miláčik, no nie je o nič lepšia ako ostatné.“

„Všetky sú dosť pochabé, ale Lizzy má predsa len viac rozumu než jej sestry,“ uškrnul sa huncútsky.

„Pán Bennet, ako môžete tak hrubo rozprávať o vlastných dcérach? Trápite ma, a ešte vám to robí radosť!“ rozčúlila sa. „Nemáte štipku zľutovania s mojimi biednymi nervami!“

„To nie je pravda,“ ohradil sa pán Bennet. „Vaše nervy mám rád – sú to dôverní kamaráti mojich vlastných. Dvadsať rokov o nich počúvam!“

V skutočnosti sa však rozhodol navštíviť Bingleyho čo najskôr. A bol jedným z prvých susedov v okolí, ktorí sa tam vybrali, no pred zvyškom rodiny sa o tom nezmienil.

Keď zbadal, že Elizabeta si lemuje nový klobúčik čipkou, utrúsil: „Dúfam, že sa pánu Bingleymu bude páčiť.“

„Čo sa pánu Bingleymu páči a čo nie, sa nikdy nedozvieme, keďže k nemu odmietate zájsť!“ odsekla úsečne pani Bennetová, obrátila sa ku Kitty a v návale zlosti vykríkla:

„Okamžite prestaň pokašliavať, Kitty! Maj trocha súcitu s mojimi nervami!“

Pán Bennet nevenoval manželkinej podráždenej nálade pozornosť a ďalej trúsil poznámky o Bingleym, až napokon pani Bennetová zvolala: „Dosť, pána Bingleyho mám po krk!“

Až vtedy pán Bennet prezradil, že uňho už bol: „Je mi to naozaj ľúto, drahá. Keby som to bol vedel dnes ráno, nešiel by som ho navštíviť. Žiaľ, teraz sa už priateľstvu s ním nevyhneme!“

Pani Bennetová v mihu zabudla šomrať a celá sa rozžiarila od radosti. „Môj drahý pán Bennet! Som taká šťastná, že ste ho navštívili. Zvláštne, že ste sa o tom nezmienili ani slovkom!“

„No, Kitty, myslím, že teraz už môžeš kašľať, koľko len chceš,“ s úškrnom poznamenal pán Bennet.

2. KAPITOLA

Z Bingleyho príchodu nebola nadšená iba pani Bennetová. V okolí o ňom rozprávali všetci, lebo všetci veľmi dobre vedeli, že slobodný a veľmi bohatý muž nevyhnutne potrebuje manželku.

Elizabeta a jej sestry sa čoskoro dozvedeli, že pán Bingley je mladý a pekný, jazdí na čiernom koni a nosí modrý kabát. A čo bolo ešte lepšie, šiel o ňom chýr, že rád tancuje a chystá sa zavítať aj na najbližší ples.

Len čo sa objavil, v tanečnej sále to zašumelo. Bingley bol presne taký, ako sa o ňom hovorilo: mladý, pekný a sympatický. Navyše nebol sám, sprevádzali ho dve dámy a dvaja páni. Bola to jeho sestra pani Hurstová s manželom, ešte slobodná sestra slečna Bingleyová a Bingleyho veľmi dobrý priateľ pán Darcy.

Všetky hlavy sa otočili a všetky oči sa s obdivom upreli na prichádzajúcich. Pani Hurstová a slečna Bingleyová boli elegantné dámy oblečené podľa poslednej londýnskej módy. A o pánovi Darcym sa v sále šepkalo, že má obrovské sídlo v grófstve Derbyshire a je dokonca ešte bohatší než Bingley. Prítomné dámy okamžite usúdili, že je to najkrajší muž, akého kedy videli.

Stredobodom pozornosti však Darcy nezostal dlho. Pán Bingley sa každému priateľsky prihováral a venoval sa dámam pri tanci, no jeho priateľ sa držal bokom a pôsobil povýšenecky a odmerane.

Elizabeta, ktorá sedela a sledovala tanec, si všimla, že Bingley k nemu podišiel a veselo zvolal: „Poď, Darcy! Musíš tancovať. Nerád ťa vidím postávať takto osamote.“

„Ani nápad,“ odvetil Darcy. „Dobre vieš, že to neznášam. Okrem toho, tvoje sestry už tancujú a s nikým iným tancovať nemôžem.“

Bingley prekvapene pokrútil hlavou. „Tunajšie dievčatá sú milé – a viaceré aj veľmi pekné!“

„Krásna je tu len jedna a s tou si už tancoval ty,“ povedal Darcy a nenápadne pozrel na Elizabetinu sestru Jane.

Bingley sa začervenal. „Pôvabnejšie stvorenie som ešte nevidel,“ priznal sa. „Ale pozri, Darcy, tamto sedí jedna z jej sestier. Aj ona je veľmi pekná a som si istý, že je aj príjemná.“

Darcy sa zadíval na Elizabetu, ktorá sedela úplne sama. „Hm, zdá sa, že celkom ujde, ale taká krásna, aby vo mne vyvolala pokušenie, určite nie je. Okrem toho, rozhodne nemám chuť tancovať s mladou dámou, o ktorú nikto z prítomných mužov nestojí.“

Elizabeta, ktorá to počula, sa v prvej chvíli urazila, no potom si povedala, že pán Darcy je nadutý hlupák. Až tú historku porozpráva priateľkám, schuti sa na nej zasmejú. A naozaj – o chvíľu sa už na nej s Charlottou Lucasovou tak chichotali, že ani nepostrehla, ako na ňu Darcy ukradomky pokukuje a prvý raz sa tvári trocha rozpačito.

Ženská časť bennetovskej rodiny sa z bálu vrátila v povznesenej nálade. Pani Bennetová bola nadšená, že Jane vzbudila Bingleyho obdiv, Mary bola pyšná, lebo všetci vychválili jej hru na klavíri, a Kitty s Lydiou nadchol Bingleyho prísľub, že na Netherfielde čoskoro usporiada ples.

Koniec ukážky