Adam Bžoch

Ukážka z elektronickej knihy

Vydanie publikácie z verejných zdrojov
podporil Fond na podporu umenia.

Adam Bžoch Konverzácia a európska literatúra

© Adam Bžoch 2023

Návrh prebalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2023

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2023

Ako pätnásty zväzok edície Auris

vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2023

Prvé vydanie

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-8237-027-3

Vedeckí recenzenti:

Fedor Matejov, CSc.

Prof. PaeDr. Martin Golema, PhD.

Text a textové spracovanie monografie je výstupom vedeckej grantovej úlohy „Konverzácia a európska literatúra“, VEGA 2/0085/19,  realizovanej na pôde Ústavu svetovej literatúry SAV, v.v.i.

ÚVOD

V tejto knihe vystupuje konverzácia často ako synonymum niektorých iných označení, napríklad neformálneho, nezáväzného, ľahkého spoločenského rozhovoru, družnosti, tárania, spoločenského styku a podobne, a to zväčša v závislosti od toho, ako sa v jednotlivých epochách rozvoja európskej civilizácie vnímali v rôznych ľudských kolektívoch funkcie a prejavy slušnosti. Slušnosť, ktorá je kľúčom k pochopeniu úrovne ľudskosti a civilizovanosti (niektorí sa mylne nazdávajú, že ním je napríklad výška HDP alebo technologická vyspelosť krajiny), sa dá vyjadriť pomerne prehľadným súhrnom noriem a katalógom viac-menej univerzálne platných pravidiel. Konverzácia sa takto uchopiť nedá, pretože vzniká z nekonečného radu možností situačne vytváraných ľuďmi v prostrediach, kde sa spolu ocitajú a spoločne trávia čas. Konverzácia môže, no nemusí byť viazaná na živú reč alebo na prehovor v písanej podobe, môže, no nemusí byť záležitosťou najvyšších či vzdelaných spoločenských vrstiev, môže, no nemusí byť sprevádzaná charakteristickými mimojazykovými prvkami, môže, no nemusí mať formalizované pravidlá, môže, no nemusí byť nenútená, povrchná, vtipná, zábavná, uhladená, elegantná, galantná, nudná, trápna, rozháraná, vyprázdnená, poučná, krásna, povznášajúca atď. Vďaka obťažnej javovej uchopiteľnosti alebo možno neexistencii pevného jadra má veľa spoločného s huizingovským chápaním hry alebo s wittgensteinovskými jazykovými hrami – môže znamenať raz jedno a inokedy niečo úplne iné, vždy je však dobrovoľným vyjadrením ľudskej sociability. Vyznačuje sa heteronómiou, ktorá sa nevyhnutne podpísala aj na koncepcii tejto knihy.

Takisto pojem literatúry z názvu knihy je vágny a protirečivý, pretože raz môže ísť o krásnu literatúru, ktorá konverzácie stvárňuje, inokedy o sociálnopedagogickú, didaktickú  a niekedy aj filozofickú literatúru, ktorá sa v rozličných dobách usilovala ukázať, ako by konverzácie mali či nemali vyzerať. V niekoľkých prípadoch som si obzor literatúry a tým aj  hranice, stanovené názvom tejto knihy, dovolil prekročiť smerom k výtvarnému umeniu – to vtedy, keď sa mi zdalo, že v určitých dobových a civilizačných súvislostiach vyjadrujú niektoré obrazy konverzáciu lepšie než slovné opisy, odporúčania či výstrahy.

Táto kniha by nevznikla bez celoživotných a od istého času vedome reflektovaných konverzačných skúseností s mnohými ľuďmi viacerých generácií, pochádzajúcimi z rôznych krajín, v ktorých blízkosti som zažíval najšťastnejšie chvíle svojho života. S ľuďmi, ktorí ma kultúrne a ľudsky obohatili svojou prítomnosťou a tým, že som s nimi smel viesť priateľské, družné, krásne a často nekonečné rozhovory. Hoci sa niekedy zdalo, že sa niť vzťahov na dlhší čas pretrhla, vždy som považoval za najväčší zázrak, ak sme na ňu dokázali aj po rokoch nadviazať a pokračovali sme v spoločnom rozhovore tak, akoby sme ho prerušili len včera. Túto knihu venujem tej, ktorá ma spomedzi všetkých priateľov a známych už dlhé roky najviac  a nepretržite obohacuje, inšpiruje a skrášľuje mi život spoločnými nekončiacimi sa rozhovormi – mojej milovanej manželke Jane Truhlářovej.

KONVERZÁCIA AKO PREDMET INTERDISCIPLINÁRNEHO VÝSKUMU

Ťažkosti s uchopením pojmu „konverzácia“ vyplývajú v priestore súčasných humanitných a sociálnych vied zo šírky a určitej vágnosti tohto pojmu, z jeho používania v bežnom jazyku, ktoré sa nemusí kryť s historickým významom slova a nemusí teda ani pokrývať všetky formy konverzácie, ktoré sa vyvinuli v jednotlivých kultúrnych obdobiach a okruhoch a určujú jej významy ponad priepasť storočí dodnes. Slovo „konverzácia“ je latinského pôvodu („conversatio“ – byť spolu), no pochybnosti o jeho obsahu vznikajú už vzhľadom na jeho sémantickú neekvivalentnosť v súčasných jazykoch: dnešné slovenské, nemecké, francúzske, talianske či nizozemské slovo „konverzácia“, „Konversation“, „conversation“, „conversazione“, „conversatie“ sa významovo celkom nekryje s „conversation“ v súčasnom anglickom jazyku, kde vyjadruje rozhovor viac-menej akéhokoľvek druhu (a čiastočne sa zhoduje s inými anglickými označeniami rozhovoru ako „interview“, „dialogue“, „discussion“, „talk“), hoci v ňom rovnako prevláda moment spoločenského styku, kde je síce akcent na sociálnosť približne rovnako silný ako v angličtine, no význam samotného pojmu v zmysle označovania komunikačných situácií v sociálnom kontexte je evidentne vymedzený užšie. Na rozdiel od angličtiny chápeme v dnešnej slovenčine, nemčine, francúzštine, taliančine či nizozemčine pod konverzáciou väčšinou neformálny ústny spoločenský rozhovor viacerých ľudí na rozličné témy, ako dynamickú a viac či menej neviazanú slovnú spoločenskú komunikáciu (v angličtine jej zodpovedá najviac azda „chat“), ktorá má hravý (spoločenský) charakter a jej účelom nie je v prvom rade informovanie alebo dosahovanie vysokých poznávacích cieľov¹, aj keď nie je vylúčené, že môže viesť v interpersonálnej komunikácii aj k bezprostrednému sprostredkovaniu faktov z oblasti poznania sveta (na to slúžia od 18. storočia tzv. konverzačné lexikóny²), prípadne ku komunikovaniu osobných názorov a postojov (tento cieľ len nedostatočne spĺňa žáner tzv. konverzačných príručiek, resp. príručiek slušného správania). Pre konverzáciu, ako ju chápeme bežne dnes, je charakteristická živosť, voľnosť, plynulosť, flow³ a v optimálnom prípade dokonca brilantnosť, ktorá sa môže za určitých okolností vnímať ako jej najvyššia kvalita.⁴ Ak by však mala byť brilantnosť jednou z najvyšších uznávaných kvalít konverzácie, vypovedalo by to zároveň o relatívne menšom význame poznávacích cieľov tohto typu rozhovoru. Schopnosť konverzovať v sebe implicitne obsahuje predovšetkým jeden z akceptovaných základov ľudskej sociability, resp. družnosti, ba dokonca je jej významným kritériom. Konverzácia vo význame vyspelej kultúrnej a sociálnej komunikácie má takto nielen sociálny, ale aj eminentne humánny charakter, ako komunikácia nie je bez prítomnosti živých osôb v bezprostredne spoločenskom styku vôbec mysliteľná⁵; je jej schopný jedine človek, a to v ľudskom, resp. sociálnom prostredí, ktoré sa zároveň vyznačuje určitou civilizačnou a kultúrnou homogénnosťou. Hoci má konverzácia evidentne niečo spoločné s inteligenciou a ostrovtipom a je dokonca takpovediac jedným zo synoným inteligentnej komunikácie, v plnom sémantickom rozsahu tohto slova, ako ho dnes bežne používame, v nej nemôžu človeka nahradiť stroje ani moderné komunikačné technológie, nech sú aj schopné nielen hovoriť, ale i verbálne komunikovať s ľuďmi či dokonca samy medzi sebou.⁶ Ciele konverzácie sú čisto ľudské v najvšeobecnejšom a najširšom (a možno aj v tom najevidentnejšom a najbanálnejšom) význame slova „ľudskosť“, ktorý je spätý nielen so subjektivitou, ale aj s človekom ako osobou⁷; popri zisťovaní, prípadne overovaní evidentných faktov (opäť: konverzačné lexikóny a konverzačné príručky) vytvára konverzácia spontánne priestor pre širšie – nie však bezvýhradne hlbšie – spoznávanie a vzájomné rešpektovanie špecifiky hovoriacich; z tohto hľadiska je neklamným znakom civilizovanosti, pretože predpokladá a aktívne využíva zvnútornené poznatky etikety, najmä slušnosť, komunikačnú zbehlosť a interpersonálnu prispôsobivosť, no zároveň kladie nároky aj na štýl v zmysle vonkajšej formy prejavu hovoriacich subjektov.

Konverzáciu možno najvšeobecnejšie uchopiť ako rozhovor, avšak nie každý rozhovor musí byť zároveň konverzáciou; rozhovor predstavuje pre konverzáciu nadradenú, strešnú kategóriu, zahŕňajúcu aj iné formy interpersonálnej verbálnej komunikácie. Z hľadiska používania v každodennej reči má ku konverzácii najbližšie pojem dialóg⁸, pod ktorým sa už za Platónových čias nechápal len rozhovor vo dvojici, ale aj rozhovor, na ktorom sa zúčastňoval väčší počet hovoriacich.⁹ Hoci sa konverzácia i dialóg vyznačujú viacerými spoločnými črtami (orálnosť, voľnosť prejavu, rôznorodosť tém) a dokonca jestvujú kultúrnohistorické obdobia, v ktorých jedno i druhé do veľkej miery splýva, resp. ako dialóg sa označuje to, čo by sme dnes spontánne nazvali konverzáciou alebo spolu s Vilémom Mathesiom „krásnym hovorom“ („dialogo“ v talianskej renesancii), rozdiel medzi oboma spočíva v komunikačných cieľoch, ktoré sledujú. V dialógu, tak ako sa jeho chápanie vykryštalizovalo historicky, ide predovšetkým o „objekty“10, a samotný dialóg slúži prieniku do hlbších poznávacích vrstiev – hoci subjektivita účastníkov dialogickej komunikácie zostáva stále dôležitým, ba dokonca určujúcim faktorom tohto typu rozhovoru –, zatiaľ čo konverzácia, ako ju vnímame pod nánosom kultúrnych skúseností v čase, sa vyznačuje opačnou tendenciou. Nemusí odkrývať hlbšie poznávacie vrstvy  diskutovaných predmetov; úsilie o poznávanie „objektov“ sa dokonca môže niekedy javiť ako brzdiaci faktor bežnej konverzačnej komunikácie; konverzácia býva z toho hľadiska programovo nezáväznejšia než dialóg, pokiaľ ide o obsah, a preto sa môže javiť povrchnejšia, býva menej prínosná z hľadiska objektívneho poznávania a pozornosť strháva viac na hovoriacich, na ich osobný štýl a na ich vzájomnú interakciu, zatiaľ čo objekty, o ktorých sa konverzuje, sa v nej môžu ľubovoľne obmieňať, stávajú sa často vymeniteľnými, ba dokonca niekedy aj obsahovo arbitrárnymi tematickými prvkami, pretože konečným cieľom konverzácie je niečo iné, než je cieľom dialógu. Aforisticky by sme mohli povedať, že kým v dialógu je želateľným cieľom dosiahnutie pravdy, v konverzácii ide najmä o pointu a pointa, alebo rad point nevedie k poznávaniu objektívneho predmetu, ale v prvom rade k utužovaniu sociálneho spojiva medzi hovoriacimi osobami. Z toho vyplýva, že teória konverzácie si na rozdiel od teórie (teórií) dialógu nemôže nárokovať na filozofické či filozoficko-historické uchopenie; nie je tak ako dialóg interpersonálnym rozhovorom, ktorý by mal viesť k poznávaniu zmyslu, spoločného pre partnerov.¹¹ Zmysel ako centrálny a zároveň strešný abstraktný cieľ je spoločným prvkom filozofického i teologického chápania dialógu rovnako v grécko-rímskej, ako aj v židovsko-kresťanskej tradícii, kde ide o dosiahnutie intersubjektívneho a zároveň transcendentného (seba)poznávajúceho priblíženia hovoriacich a vzájomne sa počúvajúcich osôb prostredníctvom diskutovaného predmetu, pričom za najvyššiu osobu sa môže považovať Boh.¹² Filozofický dialóg predpokladá metódu vedenia a rozvíjania obsahu rozhovoru – dialektiku –, a to ho zásadne odlišuje od konverzácie riadiacej sa pravidlami a normami, ktoré môžu byť v určitých obdobiach rovnako prísne, no neslúžia tomu, aby jej dodali charakter metodicky striktne vedeného poznávacieho rozhovoru; skôr odzrkadľujú špecifiká sociálneho systému, ktorého je konverzácia produktom a súčasťou.

Jednako však majú dialóg i konverzácia spoločnú formálnu črtu dialogickosti, pod ktorou chápe Bachtin proces, kde sa „prehovor prediera k svojmu zmyslu a k expresii mnohoakcentovaným prostredím cudzích prehovorov, súzvučí pritom alebo disonuje s jeho rôznymi momentmi a v tomto (...) procese má možnosť formovať svoj štýlový vzhľad, modulovať svoj tón“13. Bachtinova teória dialogickosti, ktorá ústi do predstavy polyfónie (súčasnej prítomnosti mnohých hlasov, „rôznorečia“) ako zásadného rečového aspektu komplexnejších prehovorov, predstavuje všeobecnú teóriu hovorenia, ukotvenú primárne v literárnom materiáli. Podľa Bachtina je dialogickosť najlepšie uchopiteľná v literárnom žánri románu ako tzv. vnútorná dialogickosť, možno ju však vztiahnuť aj na interpersonálny dialóg a konverzáciu, z ktorých je jej pojem ontologicky odvodený. Na Bachtinovej teórii dialogickosti ale zároveň chýba hľadisko, sociologicky najviac charakterizujúce konverzáciu, totiž že jej dialogický ráz vytvára a udržiava spoločenskú kohéziu. Viac ako spoločenská kohézia predstavovaných svetov zaujíma Bachtina autorská orchestrácia polyfonického zboru hlasov románových postáv, ktorá dodáva na úrovni „živého materiálu“ literárnemu dielu výsledný, vysoko diferencovaný tvar.

Do rovnakej sémantickej izotopie ako „konverzácia“, „rozhovor“ a „dialóg“ patria príbuzné, kultúrnohistoricky ukotvené pojmy v rozličných jazykoch, o ktorých budeme čiastočne hovoriť v nasledujúcich kapitolách, ako napríklad latinské „sermo“ (stredoveká vzdelanosť), „convivio“ a „colloquium“ (latinský humanizmus), vo francúzštine „lʼart de conférer“ (M. de Montaigne)¹⁴, „entretien“ (Francúzsko 17. a 18. storočia), prípadne naša „beseda“15. Tieto pojmy, spojené v určitých historických obdobiach s konkrétnymi komunikačnými  situáciami, sa môžu v jednotlivých bodoch dotýkať nášho bežného chápania konverzácie, to znamená, že rozhovorom, ktoré označujú, by sme aj z dnešného hľadiska mohli neraz pripísať znaky konverzácie. Historická hĺbka týchto vzájomne príbuzných pojmov, takisto ako aj ich niekedy až úzkostlivo presné kultúrne (sociálne, funkčné) vymedzenie v určitých obdobiach, nás ale poúčajú o tom, že na pochopenie toho, čo všetko implikujú, si s intuitívnym chápaním „konverzácie“ na základe súčasného používania tohto slova nevystačíme.

***

„Výskum konverzácie“, ktorý sa etabloval v poslednej tretine 20. storočia v humanitných vedách vo francúzskej a nemeckej jazykovej oblasti, predstavuje vejár trans- a interdisciplinárnych výskumných záujmov, ktorý siaha od literárnych dejín a teórie literatúry, cez dejiny filozofie, sociológiu a sociálnu psychológiu po lingvistiku (sociolingvistiku, pragmatiku jazyka, „analýzu rozhovoru“, ale aj historickú sémantiku); s rozvojom kultúrnych štúdií, ktoré sa zaujímajú o kontext ako o najširšiu a najvágnejšie definovanú kategóriu jakobsonovského modelu jazykovej komunikácie, sa konverzácia stala predmetom bádania rozličných druhov kultúrnej a sociálnej histórie. To isté platí pre výskum iných foriem rozhovorov, napríklad pre (platónsky) dialóg, kde sa v posledných rokoch objavil záujem o výskum jeho sociálnej stránky, teda o podmienky jeho vedenia, ale aj o interakciu medzi hovoriacimi v spoločenskom prostredí.¹⁶

Okrem záujmu týchto vedeckých oblastí o konverzáciu obsahuje jej výskum aj určitý aktuálny kultúrno-kritický aspekt. Najmä na pozadí dnešných komunikačných skúseností, keď má „konverzácia“ tendenciu sa obmedzovať na rýchle a skratkovité, najmä písomné formy elektronickej komunikácie (e-mail, SMS správy, resp. WhatsApp, digitálne sociálne siete – tie však všetky implikujú skôr širší pojem anglického „conversation“ v zmysle akejkoľvek verbálnej sociálnej komunikácie), akoby bolo potrebné pripomenúť si historické formy priamej interpersonálnej družnosti, kladúcej dôraz na pozorné počúvanie druhých a na osobitú kultúru verbálneho prejavu. V eseji Umenie konverzácie Chantal Thomas píše, že „naše mestské zvyky, náš príliš uponáhľaný, chaotický životný štýl, naše rýchle, nedokončené vety, naše slová, ktoré sa ponášajú na volania o pomoc, naše krátke správy v telegrafickom štýle už nemajú nič spoločné s kultúrou pohodlnosti, s pomalým umením obrusovania a vyjadrovania sa dokonalým spôsobom. (...) Napriek tomu má konverzácia azda práve preto, že predstavuje ohrozenú prax, naďalej životne dôležitý význam. Nemá už nič z ceremónie. Momenty šťastia v konverzácii predstavujú dnes posledné úniky zo smrteľných pazúrov nudy, hlúposti, agresívnosti“17. Toto hľadisko je možné ešte prehĺbiť úvahou o ilokutívnosti, pragmatickej naliehavosti, ktorú akoby exponovali samotné prostriedky elektronickej komunikácie, pretože svojou technickou podstatou vylúčili fyzickú, resp. personálnu prítomnosť komunikačného náprotivku a tým aspoň navonok zotreli potrebu zachovávania dekóru a slušnosti. Utopický charakter mohla mať konverzácia už v časoch svojho najväčšieho rozkvetu. Ideál konverzačnej sociability, ktorý sa vo Francúzsku 17. storočia vyznačuje eleganciou a kurtoáznosťou, sa podľa Benedetty Craveri nachádzal v protiklade k logike sily a k brutalite inštinktov svojich čias a predstavoval umenie života, založené na zvádzaní a na vzájomnom potešení.¹⁸ Táto myšlienka, ktorá dodáva  interdisciplinárnemu výskumu konverzácie v dnešných humanitných vedách problémový charakter, nie je nová, ani sa nevzťahuje výlučne na sociálny fenomén konverzácie; je pozadím utopickej „nenásilnosti“ interpersonálnej verbálnej  komunikácie všeobecne, a už veľmi dlho tvorí základ akejkoľvek teórie politickej diplomacie, ale aj väčšiny moderných idealistických predstáv o humanizácii slovom, resp. odďaľovania násilia rozprávaním, počúvaním a spoločným rozhovorom, počínajúc záchrannou funkciou Šeherezádinho naratívu v Rozprávkach tisíc a jednej noci¹⁹ a končiac dlhými telefonátmi a návštevami francúzskeho prezidenta Emmanuela Macrona v Moskve u ruského prezidenta Putina v predvečer ruskej vojenskej invázie na Ukrajinu.

Mnohé kultúrnokritické, niekedy utopické, no zakaždým hodnotovo ukotvené názory na konverzáciu zaznievajú práve na pozadí výskumov, ktoré sa zameriavanú na sociálne kontexty a na rekonštruovanie konverzačných svetov v konkrétnych historických obdobiach. K veľkým kultúrno-, resp. sociálno-historickým výskumom prostredí verbálnej komunikácie v časoch rozkvetu európskej konverzačnej kultúry patria v posledných desaťročiach práce autorov a autoriek ako Marc Fumaroli, Benedetta Craveri a Antoine Litti, zamerané na rekonštrukciu a analýzu sveta francúzskych (parížskych) salónov a dvora 17. a 18. storočia.²⁰ Ďalšie práce podávajú komparatívny náčrt vývinu európskej salónnej kultúry s dôrazom na jej sociokultúrne aspekty²¹, pričom v popredí sa nachádza konverzácia ako špecificky salónny druh sociálnej komunikácie. V nemeckom prostredí sú to práce, zameriavajúce sa na polyperspektívny výskum kultúry salónov okolo roku 1800.22 V centre bádateľského záujmu o českú salónnu kultúru konca 18. storočia a v 19. storočí bolo istý čas mapovanie miest družných spoločenských stretnutí, prepojenie spoločenskej komunikácie s medzinárodným kontextom (s centrami v Nemecku), formovanie kultúry sociálneho styku a zvlášť konverzačnej  češtiny, ale aj úloha hudby a konverzačných slovníkov v českých salónoch, a to na pozadí rozvíjajúceho sa českého národného obrodenia.²³

Kultúrnohistoricky patria salóny skutočne k tým prostrediam, kde sa (vo Francúzsku v 17. a v 18. storočí, v Nemecku od 18. storočia, v českom prostredí v 19. storočí) cielene pestovalo umenie konverzácie a kde aj dosiahlo svoj vrchol, hoci konverzácia ako sociálny fenomén nie je spätá len so salónmi a už vonkoncom nielen so 17., 18. a 19. storočím, aj keď je pravda, že práve tieto obdobia poskytujú pre jej výskum materiálovo zvlášť bohatú základňu. Takisto sa sociálnohistorický výskum neobmedzuje len na Francúzsko, prípadne na Nemecko, hoci niet pochýb, že tento druh kultúry sa šíril do európskych krajín v 17. storočí práve z Francúzska. Teórie konverzácie v 17. storočí vo Francúzsku a Španielsku spracoval na základe dobových príručiek slušného správania v troch prácach od roku 1978 Christoph Strosetzki²⁴, ktorý sa zameral na všeobecné otázky definovania, typov, elementov, štýlu, obsahov, partnerov a mimojazykových prejavov konverzácie vo Francúzsku 17. storočia, na historické vzťahy medzi konverzáciou a rétorikou, na súvislosti medzi orálnosťou a písomnosťou konverzácie, na „ideálne typy“ konverzujúcich (reprezentantov dvorskej kultúry), na otázky spoločenskej normy a spoločenskej reality. Strosetzki rekonštruoval aj posuny v španielskej recepcii dobovej francúzskej teórie konverzácie (v 17. storočí) a zameral pozornosť na problematiku „ideálneho miesta“ („locus amoenus“), na vzťahy medzi teóriou konverzácie a teóriou súboja (konverzácia ako profylaxia proti dvorskému násiliu v 16. a 17. storočí; s týmto zámerom sa do Európy šírila z Talianska), na tvorbu subjektu prostredníctvom konverzácie a na prechod k jej osvietenskému chápaniu, kde prestali hrať určujúcu úlohu kódex dvorana, zábavnosť či všeobecná „science du monde“ („zbehlosť vo všetkom“), a dôraz sa postupne začal presúvať na odbornosť debaty,  považovanú v európskych salónoch ešte do 18. storočia za prejav spoločensky neprípustnej a nudnej pedantérie.

Viaceré kultúrnohistorické práce tematizujú a spracúvajú tak podoby sociálnej komunikácie, ako aj teóriu či samotný sociokultúrny jav konverzácie rovnako v obdobiach spred 17. storočia, najmä v období renesancie v Taliansku a vo Francúzsku, prípadne sa sústreďujú na dobu osvietenstva a na obdobia nasledujúce po ňom. Talianska renesancia, ktorá sa bohatstvom prameňov vyrovná francúzskemu 17. storočiu, tvorí kultúrnohistoricky významné a plodné východisko pre výskum ranomoderných foriem spoločenského styku a družnosti v rôznych sociálnych vrstvách, pričom pre výskum konverzácie sú najzaujímavejšie pramene sprostredkúvajúce obraz komunikácie kultúrne dominantných sociálnych skupín (aristokracia, najbohatší mešťania – mestská oligarchia). V súvislosti s kultúrnym typom renesancie sa ale málokedy hovorí o konverzácii a preferuje sa (aj v súzvuku s používaním v samotnej talianskej renesancii) často zaužívaný, z grécko-rímskej antiky prebratý pojem dialóg, ktorý ako jeden z ústredných literárnych žánrov Quattrocenta označil Leonid M. Batkin koncom sedemdesiatych rokov 20. storočia za výsledok „dialogického charakteru humanistického myslenia“25, pričom myšlienkovú štruktúru renesančného dialógu považuje nie za formu, ale za podstatný a hlboký obsah dobovej kultúry.²⁶ Batkin si všíma, že potešenie z dialógu sa v talianskej renesancii vyznačuje názorovou arbitrárnosťou – účastníci učených dialógov môžu na určitú tému zastávať rozličné názory, bez ohľadu na svoje vnútorné presvedčenie; tým Batkin naznačil blízkosť renesančného dialógu so stredovekým (scholastickým) rozhovorom, kde  vyslovenie názoru nie je vecou presvedčenia, ale argumentačných schopností a formulačných možností, teda rétoriky.²⁷ Jednota pravdy, ktorá je finálnym cieľom učených renesančných rozhovorov a zvyčajne v nich tvorí syntézu (v tom sú renesančné dialógy menej konverzáciou a viac skutočnými dialógmi smerujúcimi k poznaniu), sa nedosahuje logikou a rozumom, ale komunikáciou a ostrovtipom; v konečnom dôsledku nie je teda syntéza výsledkom úzkostlivého zachovávania noriem, ale uvoľnenosti ducha, ktorý sa pohráva s presvedčivým slovom.²⁸ Názorová arbitrárnosť, ktorá svedčí o odstupe skúmateľa od objektu, je zároveň znakom relatívne voľného pohybu myšlienky v rámci rozhovoru (antická inšpirácia), ktorý indiferentnosťou a ľubovoľnosťou zas evokuje neviazanosť konverzačnej situácie v zmysle družného spoločenského styku. V tomto bode sa stretáva teória renesančného dialógu s teóriou konverzácie a dochádza aj k podstatnému prekrývaniu oboch žánrov rozhovoru.

Rad kultúrnohistorických prác venovaných talianskej, resp. francúzskej a anglickej renesancii, kde sa v centre pozornosti ocitá dialóg a umenie konverzácie a zároveň ich vzťahy k antickému dialógu, je dlhý. Z hľadiska novšieho medzinárodného historického bádania komunikačných základov európskej civilizácie sem patria práce Evy Kuschner, Davida Marsha, Kennetha J. Wilsona, M. T. Jones-Davies a kolektívu, Raffaele Girardiho, Johna R. Snydera, Virginie Cox, Suzanne Guellouz, Petera Burkeho, Hartwiga Kalverkämpera, Jürgena Kampeho, Stefana Prandiho, Klausa W. Hempfera a kolektívu, Boda Guthmüllera a kolektívu, Dorothey Heitsch a Jeana-Françoisa Valléeho²⁹, pričom vo viacerých z týchto výskumov sa nastoľuje otázka definičného rozhrania medzi konverzáciou a dialógom, prípadne otázka významu konverzácie pre europeistický kultúrnohistorický výskum.

Odkazy na vzťahy renesančného umenia dialógu so scholastickým dialógom či učenou dišputou vedú výskum do predmoderných čias – do neskorého stredoveku –, a tým posúvajú hranicu nášho historického vnímania konverzácie ďalej do európskej minulosti. Zostavovateľka antológie textov k dejinám európskej teórie konverzácie z roku 1979 Claudia Schmölders³⁰ považuje stredovek z hľadiska teórie konverzácie za „obdobie temna“, pre ktoré je charakteristická najmä „kresťanská technika mlčania“31. Neskoršie štúdie na pomedzí literárnej vedy, medievistiky, sociológie a historickej antropológie³² už ale sledujú, akým spôsobom nadviazala spoločenská konverzácia 16. a 17. storočia na staršie (stredoveké) formy družnej sociálnej komunikácie. K poznávaniu problematiky prispievajú dejiny pojmu a slova „conversatio“ v stredovekej latinčine, ktoré odhaľujú, ako už v 13. storočí tento pojem označujúci pôvodne „spolunažívanie“ („con-versatio“), nadobudol pod vplyvom aristotelovského chápania človeka ako „spoločenského zvieraťa“ význam „pestovania spoločenského styku“, no zároveň zahŕňal aj prvky nonverbálnej komunikácie. Analýzy stredovekého chápania konverzácie ukázali, nakoľko je ešte aj jej renesančné chápanie v područí stredovekého vnímania v zmysle „styku“, a to dokonca bez toho, aby sa na konverzácii primárne zdôrazňoval prvok spoločného rozprávania (rozhovoru).³³ Pestovanie foriem družného a kratochvíľneho spoločenského styku nadviazalo v európskej renesancii okrem iného na stredoveký žáner facécií ako nenútenej (literárnej) konverzačnej zábavy.³⁴ Na základe starofrancúzskych diel z 13. a 14. storočia možno rovnako dobre doložiť význam spoločenských hier a špecifických rétorických pravidiel, platných osobitne pre ženy, a to pre rozvoj kultúry spoločenského styku od vrcholného stredoveku po renesanciu³⁵, a takisto je dokázateľné, že úloha nonverbálnej komunikácie v družnom styku zohrávala v renesancii rovnako významnú úlohu ako predtým v stredoveku, čiže z tohto hľadiska nie je vhodné hovoriť o zásadnej zmene chápania konverzácie na prelome dvoch epoch, ale skôr o kontinuite vývinu.³⁶

Koniec ukážky