Ukážka z elektronickej knihy

Emily Sullivan

A Rogue to Remember

Copyright © 2021 by Emily Sullivan

Translation © 2022 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2022 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2022 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu A Rogue to Remember (Forever, Hachette

Book Group, New York 2021) preložila Andrea Vargovčíková.

Verše preložila Jana Báliková.

Redigovala Katarína Jusková.

Korigovala Nikola Kubaliaková.

Obálku navrhol Matej Rudinský.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava roku 2022

ako svoju 1956. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán Michal Hrabušický.

ISBN 978-80-551-8535-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

SKLOPILA ZRAK, ODHODLÁVALA SA.

„Neodchádzaj.“ Neodvážila sa dopovedať odo mňa. Koľko ráz ho o to žiadala, keď boli deti? Pričasto, nedá sa to ani spočítať. Až nadišiel deň, keď ten sľub porušil.

Naveľa naňho pozrela. Alec sa ešte vždy nepohol, no po jeho maske nebolo ani stopy. Na tvári sa mu zračilo všetko, čo doteraz úporne skrýval: ostražitosť, bolesť a to najdôležitejšie – túžba.

Pohľadom mu skĺzla na zmyselné pery, u muža takmer neslušne plné. Ako len prahla po tom, aby ju znova pobozkal, no nie len naoko, ako divadielko, ale opojený rozkošou. Preto, lebo po tom túži. Lebo to potrebuje.

Nekonečne dlho z nej nespúšťal zrak. Jeho prenikavý pohľad v nej rozvíril čosi živočíšne, len-len že nepadla na kolená. „Je to len šok,“ vyriekol napokon. „Nevieš, čo...“

„Ostaň so mnou. Prosím.“

Alec zavrel oči a zaklial popod nos.

Odvážnym ženám

POĎAKOVANIE

Isteže, knihu môže napísať aj pustovník, no na to, aby vyšla, treba celú dedinu. Nezabudnuteľný darebák nie je výnimka, a to je dobre.

Ďakujem svojej fantastickej agentke Amande Jainovej a skvelej editorke Junesse Viloriovej, ktoré si prečítali túto knihu azda toľkokrát čo ja a zakaždým mi sprostredkovali nový pohľad. Ďakujem vám za to, že ste dali šancu Lottie a Alecovi a pomohli tak debutujúcej autorke splniť si sen.

Ďakujem svojim beta čitateľkám A. Y. Chaovej, Colette Dixonovej, C. R. Grissomovej, Katy Jamesovej a Evi Klinovej za čas, čo mi venovali.

Vďaka patrí aj mojej sesternici Katie za jej nespútané nadšenie pre tento príbeh v okamihoch, keď som to potrebovala najviac.

Ďakujem obyvateľom Rebelle Island za podporu a súcit.

Ďakujem svojej rodine a priateľom za to, že sa ku mne správali ako k profesionálnej spisovateľke ešte skôr, než som sa ňou stala.

A ďakujem svojmu manželovi, ktorý bol od prvopočiatkov nášho vzťahu presvedčený, že raz vydám knihu. Trvalo to iba trinásť rokov, ale mal si pravdu.

Pravda je zriedka čistá a nikdy nie je prostá.

Oscar Wilde

1. KAPITOLA

1897

Dedina pri Pistoii, Taliansko

Teraz mám všetok čas na svete.

Lottie Carlislová si ešte stále nezvykla, že každý deň sa pred ňou rozprestiera ako nekonečná pláň, zvlášť, keď sa o pár dní začínala spoločenská sezóna. Už sa nemusela riadiť prísnym rozvrhom. Nemusela sa zaoberať pozvánkami, ktoré treba potvrdiť, návštevami, ktoré treba prijať, plesmi, piknikmi ani hudobnými vystúpeniami. Nečakali ju zdvorilostné rozhovory s nezáživnými mladými mužmi, ktorí sa úporne snažia hovoriť o čomkoľvek, len nie o jej peniazoch. A najmä nijaké pohŕdavé matróny a takzvané priateľky, ktoré sa ustavične vypytujú, prečo, preboha, nemôže urobiť radosť svojmu úbohému starému strýkovi a konečne si nájsť manžela. Veď ten neborák sa tak trápi!

Úbohý starý strýko Alfred, to určite!

Sira Alfreda Lewisa na vrchole šiestej dekády života považovali za neodmysliteľný pilier londýnskej spoločnosti. Vychýreného zberateľa starožitností cesty zamlada zaviedli takmer do každého kúta ríše. Dokonca o tom vydal aj populárne memoáre, pre ktoré ho mnohí zbožňovali a vďaka ktorým si vyslúžil rytiersky titul od kráľovnej. Iba hŕstka ľudí vedela, že sa angažuje aj v najvyšších vládnych záležitostiach. Na verejnosti si užíval úlohu mierneho excentrika a v súkromí nemilosrdne hájil záujmy koruny. O skutočnom rozsahu jeho aktivít nemala tušenia – a nikdy mať nebude – ani Lottie.

Odstúpila od plátna a zhodnotila svoj výtvor. Usilovala sa zachytiť toskánske úbočie zahalené do jemného zlatistého oparu a takmer verne ho vystihla. Namaľovala ešte zopár nevábnych mrakov, potom štetec odložila. Azda zaznamenala dostatočný pokrok, ktorým poteší svojho učiteľa maľovania signora Ernesta. Priam počula, ako ju karhá za uponáhľané ťahy. Pazienza, signora. Pazienza.

Trpezlivosť. Slovo, ktoré Lottie používala málokedy. Teraz však mala čas.

Prešla k balustráde, ktorá oddeľovala terasu domca od strmého úbočia, a položila dlane na kameň vyhriaty slnkom. Tento výhľad si zamilovala na prvý pohľad pred vyše týždňom, keď prišla do dediny. Majiteľ chalúpky sa sprvu zdráhal ubytovať osamelú mladú ženu – i keď tvrdila, že je vdova –, no mal dosť rozumu, aby neodmietol ročné nájomné zaplatené vopred. Odvtedy sa Lottie každé ráno budila s takýmto výhľadom a rozľahlá zadná terasa s pergolou obrastenou viničom bola ako stvorená na en plein air.

Vo vzduchu sa vznášala jar. Lottie zatvorila oči, zaklonila hlavu a s úsmevom nastavila tvár aprílovej oblohe a láskajúcim lúčom slnka. Nepochybne jej každú sekundu vyskočila na svetlej pleti ďalšia peha, no ani zamak jej na tom nezáležalo. Po prvý raz za svoj dvadsaťštyriročný život sa Lottie cítila slobodná.

Stačilo iba nadobro si zničiť povesť.

„Signora, tu hai un visitatore,“ ozvala sa gazdiná Marta, len čo za ňou vybehla na terasu. Staršia žena nevedela veľmi dobre po anglicky, a hoci si Lottie pred odchodom z Anglicka najala súkromného učiteľa, aby si oprášila taliančinu, sotva ju to pripravilo na rapotanie rodených Talianov. Našťastie, slovu visitatore rozumela.

Zvláštne. Návštevy sa nikdy neohlasovali na obed a Marta obyčajne strážila vchodové dvere ako Hádov pes. „Čože, teraz?“

Marta sa na ňu veľavravne pozrela. „Un uomo bello nobile.“

Podráždene pozrela na gazdinú. „No tak, Marta.“ Lottie jej už veľa, vskutku veľa ráz zdôraznila, že nie je osamelá a určite necíti potrebu affetto. Marta túto návštevu pravdepodobne sama zinscenovala a „pekný šľachtic“ je v skutočnosti mäsiarov syn. Gazdiná nenútene pokrčila plecami, no podozrivo zaváhala. Lottie pochopila iba polovicu toho, čo povedala, no Marta nemala vo zvyku otáľať.

Gazdiná sa obzrela ponad plece, potom Lottie kývla, aby k nej podišla. „Lui dice che è tuo... marito.“ Posledné slovo zašepkala, akoby jej prezrádzala nejaké hrozné tajomstvo.

Marito?

Lottie sa zamračila. Pripomínalo jej to slovo mari, francúzske označenie „manžela“, ale to predsa nedávalo zmysel. Lottie nijakého manžela nemala. Zalistovala v talianskom slovníku položenom na stole. Azda bude ten neznámy vedieť po anglicky lepšie než Marta, inak to bude veľmi krátka návšteva.

„Dobre. Môžete ho priviesť,“ povedala Lottie a mávla rukou.

Marta vyčarila zriedkavý úsmev a prikývla. „Ah, bene, bene. Una riconciliazione!“ Položila si ruky na hruď, akoby to bola najkrajšia novinka. Vzápätí jej oči zaiskrili. „Prinesiem vám čaj,“ vyhlásila odhodlane a už aj trielila dnu.

„Netreba, Marta!“ zavolala za ňou Lottie. Kristepane, nešlo predsa o nijakú spoločenskú udalosť. Márne sa namáhala. Ona možno bola pani, no dom viedla Marta. Lottie si prekrížila ruky cez prsia, oprela sa o balustrádu a čakala na „pekného šľachtica“. To označenie ju trochu fascinovalo, keďže od odchodu z francúzskeho penziónu Bertolini sotva prehodila slovo s mužom mladším než päťdesiat rokov. Naposledy s nemastným-neslaným Nemcom menom Hans, ktorý sprevádzal na cestách otca. Hans bol zdvorilý, hovoril vynikajúco po anglicky a ani zamak ju nezaujal. Jej gardedámu pani Wetherbyovú to vonkoncom neodstrašilo: „Len si to predstavte! Mohli by ste mať blond deti!“

Tá protivná dáma považovala Lottine gaštanovohnedé vlasy za urážku všeobecnej slušnosti. Za nechutnú škvrnu, s ktorou treba skoncovať, skôr ako poznačí ďalšiu generáciu. Lottie si však svoje vlasy cenila. Zdedila ich po mame. Zamyslene si chytila koniec dlhého vrkoča. Ten nafúkanec Gordon Wetherby, strýkov osobný tajomník, si neodpustil poznámku, že jeho teta vie skrotiť „neposlušné“ mladé dámy ľavou zadnou. Lottie nezabudla, ako pritom ohrnul nos. Síce s výčitkami svedomia, no predsa s istým potešením si predstavila, ako asi zareagovali Wetherbyovci na jej zmiznutie. Asi by sa mu mala poďakovať. Keby bola pani Wetherbyová aspoň trošku príjemnejšia, Lottie by azda bola v pokušení zmeniť plán.

Z myšlienok ju vytrhli blížiace sa kroky. Pomalé a ťažké. Dokonca by sa dali označiť za dôstojné. Nezvaný hosť sa zrejme neponáhľal a predpokladal, že ho bude čakať. Bello-nebello, takto sa dobrý prvý dojem nerobí. Lottie vrhla nesúhlasný, zamračený pohľad na nízke dvere, v ktorých sa zjavila postava impozantného muža. Musel sa zohnúť, aby cez ne vyšiel na terasu. Zatajila dych, len čo zachytila známy pohyb, i keď ju myseľ presviedčala o opaku.

Nie. On by sem nikdy neprišiel. Nie kvôli niekomu takému bezvýznamnému, ako si ty.

Vedela to ešte skôr, ako sa mu svetlo dotklo tváre. Kdesi hlboko vnútri. Na mieste, ktoré nedokázala zamknúť, čo ako sa o to usilovala.

A ako sa len usilovala!

Spustila ruky. Na terasu vyšiel Alec Gresham, zverenec a chránenec jej strýka, oddaný prívrženec koruny, jediný syn zosnulého anglického básnika Edwarda Greshama a vskutku bello.

„Ahoj, Lottie,“ prehovoril pokojným tónom. „Máš pekné bývanie.“

Nečudo, že Marta ho považovala za šľachtica. Bezpochyby sa tak niesol, hoci ho pokrýval prach z ciest. A navyše mal drzosť zvlniť plné pery do úsmevu. Usmial sa na ňu.

Akoby sa len zastavil na čaj.

Akoby boli stále priateľmi.

Pichlo ju kdesi pri srdci. Lottie rýchlo potlačila prekvapenie a zazrela naňho. Nebola až taká naivná, aby sa nádejala, že strýko Alfred, muž, ktorý odmietal pripustiť, že nemá absolútnu kontrolu nad osudmi a životmi ľudí, by ju jednoducho nechal tak. Ale aby za ňou poslal Aleca?

Bezočivosť oboch mužov nemala hranice.

Ak aj Aleca zarmútilo také ľadové privítanie, nedal nič najavo. Pomaly k nej zamieril a zastal necelého pol metra od nej, čo ju prinútilo zdvihnúť hlavu a pozrieť do tváre, ktorá bola na zúfanie známa a prekvapujúco úchvatná. Chlapčenské črty, ešte zjavné, keď sa videli naposledy, sa vytratili a nahradila ich aristokratická krása, ktorú Rimania zbožňovali. Tmavé vlasy s neskrotnými kučerami mu podrástli, takmer sa dotýkali goliera, a mocnú sánku pokrývalo strnisko. Pod vrodeným šarmom však tlelo skryté nepriateľstvo – rovnako očarujúce a znepokojujúce ako vždy. Lieskovoorieškové oči sa mu zaleskli, vyzývali ju, aby odvrátila zrak ako prvá. No Lottie sa nezľakla.

Alec si ju ďalej mlčky a neskrývane obzeral, až to priam hraničilo s neslušnosťou. Keby to bol iný muž, odstúpila by alebo ho za to pokarhala. Keby to bol iný muž, nehorela by jej pokožka a nevyschlo by jej v hrdle. Alecovi neušlo, ako prehltla, a rýchlo zdvihol pohľad na jej pery. Lottie zaťala päste v obrane pred nevítanou príťažlivosťou, ktorá sa v nej vzdúvala, a vydýchla.

„Smiešne. Marta tvrdila, že ma prišiel navštíviť pekný šľachtic.“ Fľochla naňho, aby pohľadom zvýraznila mrazivý tón. „Ale ako vidím, si to len ty.“

Zachechtal sa. „Viem, že nemáš rada prekvapenia, ale azda to prežiješ.“ Naklonil hlavu a prižmúril oči; dokonale napodobnil človeka, ktorý si vybavuje vzdialenú spomienku. „Mimochodom, ako dlho sme sa nevideli?“

Ten pohyb bol takmer rovnako neznesiteľný ako otázka. Nemusel pred ňou hrať divadlo. Lottie uvoľnila zaťaté zuby iba natoľko, aby cez ne precedila: „Nesledujem to.“

Bolo to päť rokov.

A stále nenachádzala v Alecovi úprimnosť. Ustavične predstieral. Mal na to talent – balamutiť ľudí, hovoriť im, čo chcú počuť, vidieť, cítiť, až kým mu nedajú, čo chce. A potom ich zavrhne.

Znova sa uškrnul a podišiel k nej. „Marí sa mi, že je to už päť rokov alebo tak nejako. Odkedy tvoj...“

„Kto ti povedal, kde som?“ vyhŕkla Lottie. Oberal ju o čas. Musí odísť. Okamžite. Nemerala takú dlhú cestu, aby sa zapodievala ľuďmi ako on alebo strýko Alfred. Už nie. „Pani Wetherbyová?“

Pred odchodom z penzióna položila Lottie na stôl, kde si ho jej pochabá gardedáma nemohla nevšimnúť, harmonogram odchodu vlakov do Ríma. Niekoľko ráz podčiarkla názov mesta, o cieli jej cesty teda nemohlo byť najmenších pochýb. No možno sa Lottie preriekla a spomenula dedinu...

Alec pokrútil hlavou. „Bola presvedčená, že si šla do Ríma, no ja mám nos na ľudí, ktorí sa snažia odviesť pozornosť.“ Pohľad mu zmäkol, no jej oči ostali chladné.

Aspoň niekto si to všimol.

Zanechala aj vylisovanú červenú ružu a krátky odkaz – prejav lásky od imaginárneho talianskeho ctiteľa. Prekukol aj toto? To by jej zmarilo plány.

„Netrvalo dlho, aby som si spomenul, ako si hovorievala, že sem raz zájdeš kvôli rodičom.“ Úsmev mu pohasol a hlas zvážnel, slová ostali visieť vo vzduchu.

Dočerta.

Presne toto je problém s priateľmi z detstva. Vedia, ako rozmýšľate, poznajú vaše pohnútky, všetky úzkostlivo strážené sny, lebo boli pri tom, keď ste zasiali ich semienka. No zatiaľ čo Alec vedel o Lottie veľa, jej informácie o ňom – aspoň to, na čom skutočne záležalo –, sa ukázali ako mylné. Bol pre ňu cudzincom. Možno odjakživa.

„Vystopovať ťa sem bola hračka,“ pokračoval. „Mladá Angličanka cestujúca sama je v týchto končinách pomerne nezvyčajný úkaz. Zvlášť taká, čo má pekné vlasy ako ty.“

Zamračila sa pri tom priehľadnom komplimente, i keď jej zradné srdce sa predsa len roztĺklo o čosi rýchlejšie. „Pekná historka, ale neviem si predstaviť, čo ťa viedlo k tomu, aby si absolvoval túto cestu.“ Lottie si dala záležať, aby z každého jej slova sršala povýšenosť.

Alecovi náhle potemneli oči, pristúpil ešte bližšie. Vo vzduchu sa vznášala povedomá vôňa lesa, jemne a nežne sa jej ovíjala okolo srdca. Ešte nedávno bielu košeľu mal na krku rozopnutú. Olivová pokožka mu na slnku stmavla a tmavohnedé vlasy popretkávali medené a zlatisté nitky. Až ju svrbeli prsty od nutkania dotknúť sa tých strapatých kučier. Pevne zaťala ruky do pästí.

Ktovie, kde sa doteraz túlal. V Turecku, na Sardínii, v Grécku? Možno dokonca v Egypte. Strýka sa na to nikdy nespýtala. Záležalo iba na tom, že Alec odišiel. Ak nič nevedela, dokázala ľahšie predstierať, že existuje iba v jej spomienkach. A odrazu stál pred ňou - Alec z mäsa a kostí, plný života a skrz-naskrz skutočný. Lottie sa prichytila, ako sa mu uprene díva na opálené hrdlo. Spamätala sa a rýchlo mu pozrela do očí, no on si to, samozrejme, všimol. Nebadaný úškrn pekne krojených pier sa vytratil. Ešte neskončil.

„Lottie, vieš, prečo som tu. A kvôli komu.“ Významne zdvihol tmavé obočie, aby zdôraznil, že sa správala vskutku veľmi nevhodne.

Prevrátila oči. „Nechala som mu odkaz.“

„Och áno,“ vysmial sa jej. „Ten, ktorý mu tvoja gardedáma zo strachu radšej ani neposlala?: ,Viem, čo robím. Prosím, nehnevajte sa na mňa.‘ Naozaj si si myslela, že toto strýka Alfreda presvedčí?“

Lottie bez výčitiek svedomia mykla plecami. Nápad napísať odkaz jej skrsol v hlave náhodou, a tak ho narýchlo naškriabala. Strýkovi Alfredovi by mali stačiť aj dva riadky. No rozčúlilo ju, že pani Wetherbyová mu jej odkaz neodovzdala. „Ako veľmi dobre vieš, nemá zmysel pokúšať sa presvedčiť toho muža o čomkoľvek. Napadlo mi využiť čas lepšie než prosíkaním o odpustenie. Viem, prečo si tu. Viem, v čo dúfaš.“

Alec na okamih vyzeral zmätene. „Pôjdeš domov. So mnou.“

Lottie sa neubránila smiechu. „Panebože, to ťa strýko Alfred vždy posiela vybavovať jeho záležitosti? Myslela som si, že máš oveľa dôležitejšiu prácu.“

Vládni agenti očividne neoceňovali sarkazmus. Zaťal zuby, náznaky veselia zmizli; nahradil ho neznámy výraz, akási únava životom, ktorá hraničila s nepriateľstvom. „Požiadal ma o pomoc. Robím mu láskavosť.“

Aký banálny opis. Očakávala, že ju budú považovať za viac než len nepríjemnosť. Obaja však vedeli, že strýko Alfred nikdy o nič neprosí. On žiada.

„Naozaj si myslíš, že to stačí? Prídeš neohlásene a ja s tebou bez námietok odídem?“ zasmiala sa znova. „To je ešte menej presvedčivé než môj odkaz.“

Alec k nej pristúpil. „Lottie, toto nie je hra,“ začal pomalým, drsným hlasom, z ktorého jej naskakovali zimomriavky. Prstami jej zavadil o lakeť a pri tom ľahkom, šokujúco podvedomom dotyku Lottie takmer zalapala po dychu. Teplo z končekov jeho prstov jej preniklo hlboko pod pokožku a usadilo sa v nej, sprevádzané opojným, upokojujúcim pocitom, až sa takmer zakolísala a oprela oňho. „Nejde o detskú hru,“ pokračoval, nebral ohľad na jej reakciu. „Nemusím ti vymenovať všetky dôvody. Sama vieš, že tu nemôžeš zostať.“

Lottie sa prebrala z omámenia a zagánila naňho. „Obávam sa, že sa mýliš. Môžem. Neodišla som sem náhodou. Prenajala som si tento dom na celý rok.“

Alecovi takmer sčerneli oči. Naklonil sa k nej, až vyzeral ešte väčší. „Dúfam, že domáci nebude namietať proti vráteniu nájomného. Vyše týždňa si sama cestovala po cudzej krajine. Nerozmýšľala si, čo sa stane, keď necháš svoju gardedámu v penzióne, ktorý je medzi britskými turistami taký obľúbený? Naozaj si si myslela, že tvoje zmiznutie si nikto nevšimne?“

Hlas mal chladný, líca iba jemne zafarbené. Alec sa očividne naučil ovládať svoju výbušnosť. No keď naznačil, aká je hlúpa a neschopná, Lottie sa neobťažovala so zdvorilosťami.

„Máš ma za hlupaňu?“ osopila sa naňho. „Práve o to išlo.“

Dramatický útek mal zabezpečiť Lottie neslýchaný škandál, o ktorom budú jeho svedkovia do večera vypisovať listy. Tie sa potom dostanú do najvychýrenejších londýnskych salónov a neúnavne sa budú šíriť ako mor, až kým jej celkom nezničia povesť. Keby v tom listy zlyhali, Lottie dúfala, že o rozširovanie klebiet sa postará sama pani Wetherbyová. Stará dáma si síce musela zachovať povesť, no sotva by jej niekto kládol za vinu, že tvrdohlavá mladá dáma utiekla s Talianom.

Bol by to škandál sezóny, ak nie roka. Presne s tým Lottie počítala.

Alec na ňu hľadel ako na cudziu ženu. „Chceš povedať... ty si mala v pláne zničiť si povesť?“

Lottie hrdo, vzdorovito zdvihla bradu. Bez najmenších výčitiek. „Pán Gresham, veľmi by ma sklamalo, keby sa to nestalo.“

Napokon ju uvidel, naozaj ju videl po prvý raz; dozvedel sa, aká je silná, cieľavedomá, životaschopná.

„Och, Lottie,“ vzdychol útrpne a stisol si koreň nosa. „Čo si to urobila?“

2. KAPITOLA

Nesmierna úľava, ktorá Aleca zaplavila, keď vykročil na terasu a uvidel Lottie živú a zdravú – a samu –, netrvala dlho.

Na toľko vecí zabudol. Napríklad na odtieň jej vlasov alebo na jamku na ľavom líci, ktorá sa ukázala, iba keď sa smiala. Zabudol, aká vie byť prekliato tvrdohlavá.

A aké je to odzbrojujúco príťažlivé.

V zriedkavých okamihoch, keď sa Alec odvážil predstaviť si ju, sa mu pred očami zjavovalo dievča, ktoré poznal: rozkošná sedemročná sirôtka, ktorá sa bojí tmy a trvá na tom, že má neviditeľného poníka menom Buckles. Trmácal sa do kopca v tomto kraji pánubohu za chrbtom, odhodlaný dokázať, že sa všetci mýlia. Lottie s nikým neutiekla. Kdeže, chcela si iba pozrieť stredovekú dedinku, kam sa jej nebohí rodičia vybrali na svadobnú cestu, a neuvedomila si, akú pohromu táto jej pochabosť spôsobí.

Hlúpa milá Lottie.

Nikdy by mu nenapadlo, že Charlotte Elizabeth Carlislová, členka jednej z najlepších rodín v Anglicku a milovaná jediná neter chýrneho sira Alfreda Lewisa, by sa úmyselne dopustila niečoho, čo jej zničí bezchybnú povesť.

Mladá žena s oceľovým pohľadom, ktorá pred ním stála, však dokazovala opak.

Alec ju hlboko podcenil.

Chyba z nedbanlivosti. Neospravedlniteľná pre agenta s jeho skúsenosťami. Viac sa to nestane.

Lottie ho sústredene pozorovala, upierala naňho zrak ako jastrab. Alec stiahol obočie, o pár odtieňov tmavšie než jej vlasy, no mlčal. Trvalo mu roky, kým si vycibril majstrovstvo sebaovládania, no hnev ho teraz zachvátil tak náhle, tak prudko, až mu to vyrazilo dych. Koľko času prešlo odvtedy, čo dovolil preniknúť na povrch nefalšovaným emóciám?

Asi päť rokov alebo tak nejako.

Dlaňami sa oprel o zábradlie. Zopár ráz sa zhlboka nadýchol, až kým sa pulzujúci hnev nezmiernil na povedomú chladnú otupenosť. „Nebudem predstierať, že rozumiem tomu, čo ťa posadlo, aby si to urobila, alebo prečo,“ prehovoril a otočil sa k nej. „Bohužiaľ, zvlášť pre teba, tvoja povesť ostala v podstate bez poškvrny.“

Lottie frustrovane vydýchla. „Nuž, to je sklamanie,“ zhodnotila sucho. „Dúfala som, že pani Wetherbyovú pochytí hysterický záchvat. Dostáva ho už pri najmenšej nepríjemnosti. Nádejala som sa, že môj odchod vyvolá u nej aspoň takú reakciu, ako keď jej naservírujú vlažný čaj.“

Jej cynizmus pôsobil ešte vyzývavejšie. A bizarne. Nikdy predtým nevystupovala tak chladno.

Čo sa ti stalo, Lottie?

Mal tú otázku na jazyku, no nemohol ju vysloviť. Kedysi možno obdivoval jej sebadôveru, ale to už bolo veľmi dávno.

„Ubezpečujem ťa, že ju to veľmi rozrušilo,“ zavrčal. „No nepriala si, aby sa o tvojom malom výlete niekto dopočul, a tak si vymyslela výhovorku na vysvetlenie tvojho náhleho zmiznutia.“

Pozrela sa naňho s úprimnou zvedavosťou. „Nevrav! A čo také?“

„Že si šla do Ríma na stretnutie s priateľmi zo školy a ona tam za tebou čoskoro príde.“

Pozoruhodná lož, hoci keď sa Alec stretol s pani Wetherbyovou vo Florencii, už nezvládala ten tlak. Tá žena bola mimoriadne neschopná, no ten ropušiak Wetherby sa aspoň postaral o diskrétnosť.

„Hm. Nenazdala by som sa, že dokáže tak klamať. Ostatní hostia jej to zhltli? Bola medzi nimi aj trojica starých dievok, sestier, ktoré vyzerali, že žijú klebetami.“

Alec zaškrípal zubami. Nanešťastie, tie ženy poznal. „Len tak-tak. V deň môjho príchodu musela pani Wetherbyová odísť z penziónu, aby jej klamstvo nevyšlo najavo. Ale všetko bude zbytočné, ak sa čoskoro nevrátiš do Anglicka.“

Lottie zdvihla bradu. Aj na ten zanovitý výraz už zabudol. „Nikam nejdem. A už vôbec nie s tebou.“

„Ak nepôjdeš so mnou, strýko pošle niekoho iného,“ namietol neúprosne. „A toho možno nebude zaujímať tvoje pohodlie tak ako mňa, najmä ak sa dozvie, aké okolnosti predchádzali tvojej návšteve.“

Dozaista by sa našlo dosť mužov, ktorí by ju veľmi ochotne odviedli späť do Anglicka. Preto bol Alec pripravený vlastnoručne ju odvliecť dolu úbočím, aj keby sa bránila zubami-nechtami. Lottie nasucho prehltla, no mlčala. Zadíval sa na ňu a všimol si, že ruku spustenú pri boku má pevne zaťatú do päste. Možno vôbec nie je taká pokojná...

„Mala by si vedieť aj to, že som neprišiel iba preto, aby som ti zachránil povesť,“ pokračoval Alec a mal čo robiť, aby sa krotil. „Bol to síce prvý dôvod, no situácia je naliehavejšia. Tvoj strýko pred pár dňami utrpel porážku. Ešte kým som bol vo Florencii, dostal som telegram od pána Wetherbyho.“ Alec sa s ním osobne nestretol. Ich komunikácia sa obmedzovala len na telegramy a listy. To mu však nezabránilo dospieť k záveru, že ten chlap je totálny idiot. „Naznačil, že bola mierna, ak sa tak dá vôbec v týchto záležitostiach vyjadriť, no hrozí, že bude nasledovať ďalšia.“

Bolo ťažké predstaviť si, že sira Alfreda, z ktorého odjakživa vyžarovala moc a schopnosť ovládať druhých, postihne niečo takéto, vek však nešetrí nikoho. Lottie sa ešte väčšmi zachmúrila a zadívala sa do diaľky. Kedysi v nej Alec čítal ľahko ako v otvorenej knihe, no vtedy nemala dôvod niečo pred ním skrývať. Teraz mohol iba hádať, s akými protikladnými emóciami po tej novine bojuje. Sir Alfred vychoval ich oboch. Avšak Alecov vzťah s týmto záhadným mužom nebol ani zďaleka taký zložitý ako Lottin. A vzhľadom na okolnosti sa človek mohol domnievať, že hrany neobrúsili ani roky. „A tú by už nemusel prežiť.“

Koniec ukážky