ANTHONY REYNOLDS

SKAZA

ROMÁN ZO SVETA

LEAGUE OF LEGENDS

Ukážka z elektronickej knihy

RUINATION

Copyright © 2022 Riot Games

This edition published by arrangement with Orbit, an imprint of Hachette Book Group, Inc.

New York, New York, USA.

All rights reserved.

Translation: Mária Koscelníková 2022

Cover design by Lauren Panepinto

Outside cover illustration by Mike Heath | Magnus Creative

Inside cover illustration by Valentina Remenar

Maps by Tim Paul

Icons and graphics by Greg Ghielmetti

Interior character illustrations by Kudos Productions

Author photo by Riot Games

SKAZA

Napísal: Anthony Reynolds

Preložila: Mária Koscelníková

Zodpovedný redaktor: René Beláček

Sadzba: Zuzana Ondrovičová

Vydalo: Vydavateľstvo Motýľ, s. r. o.

www.vydavatelstvomotyl.sk

Vydanie prvé. Rok vydania: 2022

Tlač: TBB, a. s., Banská Bystrica

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, ani nijakými prostriedkami bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN: 978-80-8164-305-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Predslov prekladateľky

Milí čitateľ, práve držíš v rukách prvý príbeh z herného prostredia League of Legends. Hra nebola preložená do slovenčiny, podobne ako väčšina videohier najvyššej kategórie, preto som pri knižnom preklade príbehových reálií nebola viazaná žiadnymi pravidlami a mená či miesta som podľa možností poslovenčovala – ide o jednu z bežných stratégií, ktoré je možné využiť. Určite spoznáš niekoľko postáv z pôvodnej hry, ale na to, aby si si knihu užil, svet League of Legends poznať nemusíš. Preklad videohier do slovenčiny nie je, bohužiaľ, bežný na rozdiel od prekladu kníh či filmov, no dúfam, že jej čiastočná lokalizácia formou tejto knihy ťa vovedie do atmosféry tajomnej Hélie i Alovédry. Zároveň ďakujem Alexovi Juhászovi za pomoc a konzultáciu herných reálií.

Pre Beth, moju lásku a môj život.

„Všetky národy sa skôr či neskôr rozpadnú, stratia vplyv a ostanú v zabudnutí. V ich poslednej hodine, zvyčajne v mukách, stiahnu všetkých so sebou.“

Dejiny ríše, 6. zväzok, napísal Tyrus z Hélie

Prológ

Hélia, Požehnané ostrovy

Erlok Grael stál obďaleč svojich vrstovníkov v očakávaní Voľby.

Všetci sa zhromaždili v malom otvorenom amfiteátri z jagavého bieleho mramoru s pozlátenými vrchnými kameňmi. Hélia hrdo ukazovala svoju honosnosť, akoby ňou chcela zatieniť ťažký život na pobreží Požehnaných ostrovov.

Ostatní, zblížení kolektívnou nervozitou, vtipkovali a smiali sa. Grael stál osamote v tichosti a pohľadom intenzívne premeriaval miestnosť. Nikto z jeho vrstovníkov k nemu neprehovoril, ani ho nezapojil do kolujúcich vtipov, ktoré si medzi sebou šeptom vraveli. Niektorí si ledva všimli jeho prítomnosť, dívali sa cez neho, akoby neexistoval. V prípade väčšiny z nich to aj bola pravda.

Graelovi to bolo jedno. Netúžil s nimi zdvorilostne konverzovať a ani nežiarlil na ich mladícku družnosť. Dnes nastane jeho chvíľa slávy a postúpi medzi vrchnosť. Stane sa učňom tajného spolku vyšších echelónov Spoločenstva svetla. Miesto v ňom si rozhodne zaslúži. Žiadny z prítomných študentov sa mu nemohol rovnať. Mnohí síce pochádzajú z bohatých a šľachtických kruhov a on iba z rodu negramotných majiteľov prasačej farmy, no žiaden študent neoplýval takým darom alebo nebol tohto úspechu tak hoden ako on.

Majstri začali jeden po druhom schádzať dolu schodmi, čím umlčali bľabot nádejných adeptov. Grael ich túžobne pozoroval. Oblízal si pery, vychutnával si prestíž a slávu, ktoré mal na dosah, a premýšľal nad všetkými tajomstvami, ktorých obsah čoskoro spozná.

Majstri sa s vážnymi výrazmi tváre rozmiestnili popri nižších radoch sedadiel a pohľadom si premeriavali hŕbu adeptov zhromaždených pred nimi. Nafúkaný majster starší Bartek, ktorý vzhľadom pripomínal žabiaka – mal totiž bledú pokožku a vyzeral, akoby sa práve vynoril z vody – si až po priveľmi dlhej pauze na vybudovanie napätia odkašľal a privítal promujúcich študentov. Jeho urečnený prejav bol plný zdvorilostí a gratulačných fráz určených pre seba samého. Graelove oči žiarili.

Napokon nadišiel čas, aby si majstri vybrali pod svoje ochranné krídla učňov spomedzi študentov. Nachádzali sa tu vedúci všetkých veľkých odborov a skupiniek Spoločenstva. Boli tu zastúpené Tajuplné vedy, rôzne fakulty logiky a metafyziky, Požehnané archívy, Astroproroci, Hermetické oratórium, Ezoterická geometria, Hľadači a ďalšie študijné odbory. Všetci svojím spôsobom slúžili väčšiemu zámeru Spoločenstva – zhromažďovaniu, štúdiu, archivácii a ochrane tých najmocnejších tajuplných artefaktov na svete.

Bolo to nádejné zhromaždenie tých najúžasnejších myslí sveta, no napriek tomu sa Erlok Grael sústredil výlučne na jednu konkrétnu myseľ patriacu hierarchyni Malgurze, majsterke kľúča. Mala nesmierne zvráskavenú tmavú pokožku a kedysi ebenovo čierne vlasy dnes mala viac-menej šedivé. Adepti Hélie považovali Malgurzu za legendu. Síce sa nezúčastňovala na každoročnej Voľbe, no keď sa rozhodla prísť, vždy si k sebe pribrala nového učňa.

Voľba začala a štafetový volebný kolík prebrala hierarchyňa Malgurza ako najuznávanejšia majsterka z prítomných. Vzala ho do hrčovitej ruky, na čo sa medzi študentmi rozoznela vzrušená vrava. Bolo jasné, že Malgurza si dnes vyberie učňa. Grael jemne povytiahol svoje tenké pery do náznaku úsmevu. Postaršia žena si svojím jastrabím pohľadom premerala tváre nádejných učňov, ktorí ani nedýchali.

Nech si už vyberie kohokoľvek, stane sa uznávaným, pretože sa pridá k posvätnému elitnému kádru, a budúcnosť má istú. Prsty Erloka Graela od nervozity takmer vibrovali. Bola to jeho chvíľa. Už-už sa chystal vykročiť vpred, no hierarchyňa napokon prehovorila zastretým hlasom sťa alkohol vyzretý v dubovom sude.

„Tyrus z Hellesmoru.“

Grael zažmurkal. Na chvíľu si myslel, že sa hierarchyňa musela pomýliť, no zakrátko ho zasiahla krutá realita odmietnutia, akoby mu chrstli vedro ľadovej vody do tváre.

Vybraný študent radostne zavýskal a v dave vypukol šepot a híkanie. Novovymenovaný učeň sa pobral k hierarchyni Malgurze za družného potľapkávania po chrbte a vybehol po schodoch amfiteátra zaujať miesto po jej boku. Na tvári sa mu skvel širokánsky úsmev.

Grael sa snažil nedať najavo žiadnu reakciu, hoci bol až nebezpečne pokojný.

Zvyšok ceremónie sa niesol v nudnej atmosfére, až sa mu všetko dokopy zlievalo. Majstri si postupne odovzdávali výberový kolík a každý si vybral nového učňa. Dav budúcich učňov sa postupne zužoval, až kým Grael neostal sám. Zástup majstrov a bývalých Graelových vrstovníkov naňho zízal ako porota pred oznámením jeho popravy.

V prstoch mu už nevibrovalo. Miešali sa v ňom pocity hanby a nenávisti, ako dva urputne bojujúce hady počas smrteľného zápasu. Na znak konca uložili kolík späť do obradnej truhlice, ktorú odniesli sluhovia v zlatých rúchach.

„Erlok Grael,“ začal Bartek, oči sa mu smiali. „Žiaden majster o teba neprejavil záujem, no tvoj osud nie je Spoločenstvu ľahostajný. Máme pre teba určené miesto, a dúfame, že ťa naučí potrebnej pokore a aspoň štipke empatie. Verím, že časom bude niektorý z majstrov ochotný vziať ťa...“

„Kam?“ prerušil ho Grael. To opäť vyvolalo nesúhlasnú vravu a tskanie, no bolo mu to jedno.

Bartek naňho uprel svoj vypuklý nos. Tváril sa ako muž, ktorý nechtiac šliapol na niečo odporné. „Budeš slúžiť ako nižší asistent správcov hraníc,“ vyhlásil s diabolským výrazom v očiach.

Jeho bývalí vrstovníci sa začali uškŕňať a potláčali smiech. Hraničiari, ako ich študenti posmešne nazývali, boli tí najnižší z najnižších, doslovne aj skutočne. Strážili a hliadkovali krypty hlboko pod Héliou. V ich radoch boli tí, ktorými majstri pohŕdali, či už kvôli hrubému politickému prešľapu alebo prečinu, alebo takí, ktorých chcelo Spoločenstvo držať mimo dohľadu. Ostali zabudnutí dolu v temnote. Boli na smiech. Hanbou.

Bartekov dominantný hlas sa rozliehal amfiteátrom, no Grael sotva počul jeho slová.

Vtedy prisahal, že toto nebude koniec. Bude slúžiť u správcov, no postará sa o to, aby si všimli jeho cenu, ktorú mu žiaden z týchto nadutých a ufňukaných majstrov alebo jeho snobských vrstovníkov nemohol uprieť. Odslúži si rok, možno dva, a následne zaujme svoje pravé miesto medzi vrchnosťou.

Oni ho nezlomia.

A on si zas zapamätá túto urážku.

Alovédra, Kamavor

V posvätnej Svätyni súdu bolo temno a chladno. Kaliste vyhovovalo toto útočisko pred rozžeraveným kamavorským letom, ktoré vonku vládlo. Pozorne stála v priliehavej zbroji a prilbe s chocholom, čakajúc na vynesenie rozsudku.

Napriek neprítomnosti slnka sa mladý útly dedič argentského trónu, ktorý kľačal po jej boku, potil, pričom plytko a rýchlo dýchal.

Volal sa Viego Santiarul Molach vol Kalah Heigaari, a napäto očakával, či bude korunovaný za kráľa alebo či má svoje dni spočítané.

Absolútna nadvláda alebo smrť. Nič medzi tým neexistovalo.

Bol to Kalistin strýko, no Kalista bola preňho skôr staršou sestrou. Vyrastali spoločne a vždy k nej vzhliadal. Nikdy sa nechcel stať ďalším kráľom. Keď Kalistin otec – prvorodený ...

Koniec ukážky