Ukážka z elektronickej knihy

Malý Mikuláš a jeho susedia

Pôvodný názov: Le Petit Nicolas et ses voisins

© 2014 IMAV éditions / Goscinny – Sempé

Pôvodné francúzske vydanie 1964

Preklad © Beata Panáková 2022

Slovenské vydanie © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., 2022

ISBN 978-80-556-5398-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Noví susedia

Od dnešného rána máme nových susedov!

Jedného suseda už máme, pána Bledura, ten je veľmi milý a stále sa s ockom pre niečo doberajú. Ale v dome z druhej strany nikto nebýval a bol na predaj. Keďže tam nikto nebýval, ocko tam cez živý plot prehadzoval suché lístie, niekedy aj papiere alebo iné veci. Nebol tam nikto, čo by z toho robil problémy, ako napríklad keď raz ocko hodil šupku z pomaranča do záhradky pána Bledura a pán Bledur sa s ním potom mesiac nerozprával. A zrazu, minulý týždeň, nám mama povedala, čo sa dozvedela od predavačky v mliekarni – susedný dom vraj predali istému pánovi Habadejovi, vedúcemu oddelenia obuvi na treťom poschodí obchodného domu Úspora, jeho manželka veľmi rada hrá na klavíri a majú dcérku v rovnakom veku ako ja. Viac už predavačka nevedela, iba toľko, že sťahovať ich má firma Van den Pluig a spol. o päť dní, čiže práve dnes.

„Už sú tu! Už sú tu!“ zvolal som, keď som uvidel obrovské sťahovacie auto s nápisom Van den Pluig na každej strane. Ocko a mama sa prišli pozerať cez okno obývačky so mnou. Za nákladiakom zastalo osobné auto, z neho vystúpil pán s neuveriteľne hustým obočím, pani v kvietkovaných šatách, tá niesla kopu balíkov a vtáčiu klietku – a nakoniec vystúpilo dievčatko veľké asi ako ja, s bábikou v náručí.

„Všimol si si, aká je tá naša suseda vymódená?“ utrúsila mama. „Ako keby mala na sebe záves!“

„Veru,“ prikývol ocko. „A majú oveľa starší model auta ako ja.“

Sťahováci pozoskakovali z nákladiaka, a kým pán odomykal záhradnú bránku a dvere od domu, pani im vysvetľovala, čo majú robiť, pričom mávala rukami aj vtáčou klietkou. Dievčatko poskakovalo okolo nich, kým mu mama niečo nepovedala, nato prestalo skákať.

„Môžem ísť do záhrady?“ opýtal som sa.

„Áno,“ súhlasil ocko, „ale nezavadzaj susedom.“

„A nezízaj na nich ako na zvieratá v zoo,“ doložila mama. „Nepatrí sa dávať najavo zvedavosť.“ A vyšla do záhrady so mnou, vraj musí neodkladne popolievať begónie.

Zo záhrady sme videli, ako sťahováci skladajú z nákladiaka kopu nábytku rovno na chodník, kde si pán Bledur práve umýval auto. Bolo mi to čudné, lebo pán Bledur si vždy umýva auto v garáži. Najmä keď prší – ako dnes.

„Dávajte pozor na kreslo, je to Ľudovít Šestnásty!“ vykrikovala pani. „Zakryte ho, nech nenavlhne, poťahy sú veľmi cenné!“

Potom sťahováci vyložili velikánsky klavír, ten teda musel byť hrozne ťažký.

„Pomaly s tým!“ kričala pani. „Je to koncertné krídlo Dreyel. Strašne drahé!“

Vtákovi v klietke určite nebolo všetko jedno, lebo pani s klietkou stále zúrivo mávala.

Potom sťahováci začali nosiť nábytok do domu, pani im išla v pätách a stále ich napomínala, aby nič nepoškodili, lebo všetko sú to veľmi drahé veci. Nechápal som, prečo stále tak kričí. Asi preto, lebo sťahováci si z nej nič nerobili a vtipkovali medzi sebou. Postavil som sa tesne k živému plotu a uvidel som dievčatko – veselo skákalo najprv na jednej, potom na druhej nohe.

„Ahoj,“ pozdravila ma. „Ja sa volám Mária-Hedviga, a ty?“

„Ja sa volám Mikuláš,“ povedal som a celý som trápne očervenel.

„Chodíš do školy?“ opýtala sa ma.

„Áno,“ odpovedal som.

„Aj ja,“ povedala Mária-Hedviga. „A mala som mumps.“

„Toto vieš?“ zvolal som a urobil som kotrmelec. Našťastie sa mama nedívala, lebo po mokrej tráve zostávajú na košeli fľaky.

„Tam, kde som bývala predtým,“ povedala Mária-Hedviga, „som mala kamoša, ktorý vedel urobiť tri kotrmelce za sebou!“

„No a čo,“ ja na to. „Ja spravím kotrmelcov, koľko chcem! Pozeraj!“

Začal som robiť kotrmelce, no nanešťastie ma zbadala mama.

„Čo ťa to pochytilo, váľať sa v mokrej tráve?!“ oborila sa na mňa. „Pozri sa, ako vyzeráš! A vlastne v takomto počasí sa nebudeme motať po vonku!“

V tej chvíli vyšiel von ocko a spýtal sa: „Čo sa tu deje?“

„Nič,“ vravím. „Robil som kotrmelce, to je normálne.“

„Predvádzal sa,“ ozvala sa Mária-Hedviga. „Bolo to bezva!“

„Mária-Hedviga!“ zakričal pán Habadej. „Čo robíš vonku pri tom plote?“

„Hrám sa s chlapčekom od susedov,“ odpovedala mu Mária-Hedviga.

Nato pán Habadej prišiel s tým svojím naježeným obočím a prikázal Márii-Hedvige, aby sa nemotala vonku a aby išla dnu pomáhať mame.

Môj ocko podišiel k živému plotu so širokým úsmevom.

„Musíme byť k tým deťom trochu zhovievaví. Myslím, že je to láska na prvý pohľad.“

Pán Habadej ešte viac naježil obočie, vôbec nemienil žartovať. „Vy ste nový sused?“

„Ha-ha-ha,“ zasmial sa ocko. „Ja nie. Vy ste nový sused, ha-ha-ha.“

„Nóó,“ zatiahol pán Habadej. „Takže láskavo sem už nehádžte cez živý plot svoj odpad!“

Ockovi zamrzol úsmev na tvári a vypleštil oči.

„Aby bolo jasné,“ pokračoval pán Habadej, „moja záhrada nie je smetisko!“

To už ocka dopálilo. „Počujte, hovoríte so mnou veľmi čudným tónom. Chápem, že ste zo sťahovania nervózny, ale aj tak...“

„Vôbec nie som nervózny!“ zvrieskol pán Habadej. „Budem hovoriť, ako uznám za vhodné, a keď nechcete mať problémy, tak prestaňte považovať môj pozemok za skládku odpadu, to je fakt nehorázne!“

„Vy sa nemáte čo vyvyšovať s tou vašou starou rachotinou a bazárovým nábytkom, jasné?“

„Aha! Tak je to!“ soptil pán Habadej. „No, ešte uvidíme! Zatiaľ vám vrátim, čo je vaše!“

Pán Habadej sa zohol a začal prehadzovať do našej záhradky suché lístie, papiere a tri fľaše, nakoniec sa zvrtol a odkráčal do svojho domu.

Ocko stál s otvorenými ústami, potom sa obrátil k pánovi Bledurovi, ktorý postával na chodníku a tváril sa, že si leští auto.

„Videl si to, Bledur?“

Nato pán Bledur zošpúlil ústa a povedal: „Videl. Odkedy máš nového suseda, ja pre teba neexistujem. Fuj!“

Pán Bledur asi žiarli.

Koniec ukážky