Ukážka z elektronickej knihy

Sally Thorne

THE HATING GAME

Copyright © 2016 by Sally Thorne

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Translation © 2017 by Diana Ghaniová

Jacket design © 2022 by Lenka Ladňáková

Slovak edition © 2017, 2022 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-8531-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Venujem pamiatke Ivy Stonovej

Prvá kapitola

Mám takú teóriu, že nenávisť sa priam strašidelne ponáša na lásku. Mala som dosť času porovnávať oba pocity a prišla som na toto: Ľúbime a nenávidíme inštinktívne. Pri myšlienke na daného človeka nám zovrie žalúdok. Srdce nám ide vyskočiť z hrude. Na chuť do jedenia a spánok môžeme zabudnúť. Pri každom stretnutí sa nám do krvi vyplaví nebezpečný adrenalín a vidíme len dve možnosti: útok alebo útek. Sotva ovládame vlastné telo, ten pocit nás premôže a vystraší.

Láska a nenávisť sú zrkadlové obrazy tej istej hry, v ktorej musíme zvíťaziť práve my. Prečo? Prikazuje nám to srdce aj ego. Verte mi, viem, o čom hovorím.

Je piatok tesne poobede. Ešte niekoľko hodín strávim uväznená v kancelárii.

Radšej by som bola na samotke, ale, nanešťastie, mám spoluväzňa. Tikot jeho hodiniek odpočítava čas ako čiary vyryté do steny našej spoločnej cely.

Práve hráme jednu z našich detinských hier, ktorá si nevyžaduje rozprávanie. Rovnako ako všetky ostatné je príšerne nedospelá.

Asi by ste mali vedieť, že sa volám Lucy Huttonová a pracujem ako asistentka Helene Pascalovej, jednej z dvoch výkonných riaditeľov vydavateľstva Bexley & Gamin.

Kedysi dávno bolo naše maličké vydavateľstvo Gamin na pokraji bankrotu. Ekonomická situácia bola natoľko zlá, že ľudia nemali peniaze na splácanie hypoték a literatúra sa stala luxusom. Kníhkupectvá po celom meste sa zatvárali, akoby niekto zhasínal sviečky. Pripravovali sme sa na takmer istý koniec.

V hodine dvanástej sme sa zlúčili s iným vydavateľstvom, ktoré takisto zápasilo s ťažkosťami. Gamin musel uzatvoriť dohodnuté manželstvo s rozpadajúcou sa ríšou zla s názvom Bexley Books, ktorej vládol neznesiteľný pán Bexley osobne.

Obe firmy si v tvrdohlavom presvedčení, že zachraňujú tú druhú, zbalili všetky veci a presťahovali sa do spoločného domova. Ani jedna strana z toho nebola ktovieako nadšená. Bexleyovci ustavične nostalgicky spomínali na stolný futbal v jedálni. Žasli, že blázniví gaminovci so svojím nedbanlivým prístupom ku kľúčovým indikátorom výkonnosti a s naivným tvrdením, že literatúra je umenie, vydržali až tak dlho. Bexleyovci sa domnievali, že čísla sú dôležitejšie ako slová. Knihy boli tovar, a keď sa tovar predal, všetci si zablahoželali a išlo sa ďalej.

Gaminovcov striasalo od zdesenia pri pohľade na nových nevlastných súrodencov, ktorí vytrhávali strany z diel Jane Austenovej a sestier Brontëových. Ako sa bexleyovcom podarilo zhromaždiť toľkých rovnako zmýšľajúcich kravaťákov, ktorí by sa oveľa lepšie uplatnili ako právnici alebo účtovníci? Gaminovcov hnevalo, keď niekto vnímal knihy ako tovar. Knihy boli a vždy budú niečo čarovné, čo treba mať v úcte.

Aj po roku bolo na prvý pohľad vidieť, kto pochádza z ktorej firmy. Bexleyovci sú ako tvrdá geometria, gaminovci nesúrodé čmáranice. Bexleyovci sa pohybujú vo svorkách, rozprávajú o číslach a ustavične zaberajú zasadačku, v ktorej kujú svoje zlovestné plány. Alebo skôr sprisahania. Gaminovci sa chúlia pri svojich stoloch ako nežné holubice vo vežiach, skláňajú sa nad rukopisy a hľadajú ďalšiu literárnu senzáciu. Vzduch okolo nich vonia jazmínovým čajom, papierom a najsexi chlap je pre nich Shakespeare.

Sťahovanie do novej budovy spôsobilo menšiu traumu najmä gaminovcom. Vezmite si mapu nášho mesta, nakreslite rovnú čiaru medzi starými sídlami oboch firiem a urobte červenú bodku presne uprostred. A sme tu. Nové sídlo vydavateľstva B & G vyzerá ako lacná sivá cementová škatuľa učupená pri hlavnej ceste, na ktorú sa podvečer nedá pripojiť. Ráno je tu ako na Sibíri a popoludní sa všetci potíme. Budova má jediné plus – v suteréne sa dá parkovať, ibaže všetky miesta vždy obsadia ranné vtáčatá, čiže bexleyovci.

Helene Pascalová a pán Bexley boli pred sťahovaním na prehliadke budovy a veľmi vzácne sa na niečom zhodli: stav najvyššieho poschodia ich doslova urážal. Iba jedna kancelária riaditeľa? Celé poschodie treba rekonštruovať.

Po hodinovom brainstormingu, ktorý sa niesol v takej nepriateľskej atmosfére, že interiérový dizajnér takmer plakal, sa Helene a pán Bexley zhodli iba na jedinom slove, ktoré malo vystihovať horné poschodie: lesklé. A odvtedy sa už nezhodli na ničom.

Rekonštrukcia rozhodne splnila ich predstavu. Desiate poschodie je teraz plné skla, chrómu a čiernych obkladačiek. Mohli by ste si tam trhať obočie a využívať akýkoľvek povrch ako zrkadlo: steny, dlážku, strop. Dokonca aj naše stoly sú vyrobené z obrovských kusov skla.

Sústredím sa na veľký odraz pred sebou. Zdvihnem ruku a obzriem si nechty. Môj odraz ma napodobní. Uhladím si vlasy a narovnám golier. Som ako v tranze. Takmer som zabudla, že s Joshuom ešte vždy hráme našu hru.

Sedím tu so spoluväzňom, lebo každý mocichtivý armádny generál má svojho zástupcu, ktorý zaňho vykonáva všetku špinavú prácu. Ponechať si len jedného asistenta neprichádzalo do úvahy, lebo niektorý z riaditeľov by musel ustúpiť. A tak nás strčili do miestnosti, z ktorej vedú dvoje dverí do ich kancelárií, s tým, že si už nejako poradíme. Pripadala som si, akoby ma strčili do arény, v ktorej som sa neocitla sama.

Znova zdvihnem pravú ruku a môj odraz ma plynulo napodobní. Dlaňou si podopriem bradu a zhlboka si vzdychnem. Ten zvuk sa rozľahne miestnosťou. Zdvihnem ľavé obočie, lebo viem, že to nedokáže. Ako som predpokladala, len sa zamračí. Zvíťazila som, ale netvárim sa nadšene. Naďalej som pokojná a bezvýrazná ako bábika. Sedíme oproti sebe s podopretými bradami a hľadíme si do očí.

Nikdy tu nie som sama. Oproti mne sedí asistent pána Bexleyho, jeho pravá ruka a prisluhovač. Druhé a najdôležitejšie, čo o mne potrebujete vedieť, je toto: nenávidím Joshuu Templemana.

Práve teraz napodobňuje každý môj pohyb. Hráme „zrkadlovú hru“. Náhodný pozorovateľ by si na prvý pohľad nič nevšimol, lebo Joshua je nenápadný ako tieň. S miernym časovým oneskorením opakuje každý môj pohyb na svojej strane kancelárie. Prestanem si podopierať bradu a obrátim sa k stolu. On ma napodobní. Minulo mi dvadsaťosem a mám pocit, že som sa zasekla niekde medzi nebom a peklom. V očistci. V materskej škole. V blázinci.

Naťukám svoje heslo: NEZNASAMJOSHA@NAVZDY. Všetky moje predchádzajúce heslá nejako súviseli s tým, ako veľmi nenávidím Joshuu. Navždy. Stavím sa, že jeho heslo je NeznasamLucinduNavzdy. Zazvoní mi telefón. Julie Atkinsová z oddelenia autorských práv a povolení, môj ďalší tŕň v oku. Mám chuť odpojiť telefón a hodiť ho do spaľovacej pece.

„Ahoj, ako sa darí?“ Keď telefonujem, vždy sa snažím rozprávať čo najsrdečnejšie. Joshua na druhej strane kancelárie prevráti oči a začne trieskať do svojej klávesnice.

„Chcela by som ťa požiadať o láskavosť, Lucy.“ Viem takmer presne uhádnuť, čo bude nasledovať.

„Potrebujem predĺžiť termín odovzdania mesačnej správy. Tuším na mňa ide migréna. Už sa nevládzem dívať na obrazovku.“

„Pravdaže, rozumiem. Kedy by si ju mohla odovzdať?“

„Si skvelá. Pošlem ti ju v pondelok popoludní. Ráno prídem neskôr.“

Ak poviem dobre, v pondelok tu budem sedieť až do večera, aby bola správa pripravená na utorkovú poradu o deviatej. Budúci týždeň už teraz vyzerá nanič.

„Dobre.“ Zovrie mi žalúdok. „Čo najskôr, prosím ťa.“

„Mimochodom, ani Brian nestíha dokončiť tú svoju. Si veľmi milá. Cením si, ako nám vychádzaš v ústrety. Všetci sme si hovorili, že si tá najlepšia osoba, s ktorou sa dá vždy dohodnúť. Niektorí ľudia z vášho oddelenia sú hotová nočná mora.“ Jej sladkasté slová trocha zmiernia moju podráždenosť.

„V pohode. Tak teda v pondelok.“ Položím. Ani nemusím pozrieť na Joshuu a viem, že krúti hlavou.

Po niekoľkých minútach zdvihnem zrak a zistím, že ma pozoruje. Predstavte si, že o dve minúty vás čaká najdôležitejší pracovný pohovor v živote, a keď sklopíte zrak na svoju bielu košeľu, zbadáte, že vám na ňu vytiekol tmavomodrý atrament. V duchu zanadávate, ešte väčšmi znervózniete a v panike vám stisne žalúdok. Ste hlupaňa, ktorá všetko pokazí. Presne tak sa tvári Joshua, keď na mňa hľadí.

Kiežby som mohla povedať, že je ohavný. Mal by vyzerať ako vypasený trol s vodnatými očami. Krívajúci hrbáč s uhrovitou tvárou a bradavicami. So žltými zubami a smradľavým potom. Ibaže taký nie je. Práve naopak. Ďalší dôkaz, že na svete neexistuje spravodlivosť.

Do schránky mi prišiel mail. Rýchlo odtrhnem pohľad od neohavného Joshuu a zistím, že Helene mi posiela žiadosť o podklady na rozpočtové plánovanie. Otvorím správu z minulého mesiaca a pustím sa do práce.

Pochybujem, že výhľad na tento mesiac bude vyzerať lepšie. S vydavateľským odvetvím to ešte vždy ide z kopca.

Na chodbách som už niekoľkokrát začula slovo „reštrukturalizácia“ a dobre viem, čo to znamená. Vždy keď vystúpim z výťahu a uvidím Joshuu, položím si otázku: Prečo si nenájdem inú prácu?

Vydavateľská činnosť ma fascinovala, odkedy som sa ako jedenásťročná zúčastnila na istej školskej exkurzii. Už predtým som bola vášnivá čitateľka a môj život sa točil okolo týždenných návštev mestskej knižnice. Vždy som si požičala najvyšší možný počet kníh a jednotlivé knihovníčky som poznala podľa toho, aký zvuk vydávali ich topánky pri chôdzi uličkou. Až do tej exkurzie som bola odhodlaná stať sa knihovníčkou. Dokonca aj svoju vlastnú zbierku kníh som si zoradila podľa určitého systému. Knihami som bola doslova posadnutá.

Pred našou exkurziou do vydavateľstva som nikdy veľmi neuvažovala nad tým, ako sa knihy vlastne vyrábajú. Bola to pre mňa veľká novinka. Mohli by mi platiť za to, že budem vyhľadávať nových autorov, čítať rukopisy a podieľať sa na príprave kníh? S novými obálkami a dokonalými stránkami bez oslích uší a poznámok naškriabaných ceruzkou? Bola som celá bez seba. Zbožňovala som nové knihy. Také som si požičiavala najradšej. Keď som prišla domov, oznámila som rodičom, že keď vyrastiem, budem pracovať vo vydavateľstve.

Je skvelé, že si plním detský sen. No ak mám byť úprimná, v tejto chvíli si nehľadám novú prácu najmä preto, lebo nemôžem dopustiť, aby Joshua zvíťazil.

Pri práci počujem len slabý piskot klimatizácie a jeho búšenie do klávesnice, ktoré pripomína spustený guľomet. Občas vezme do ruky kalkulačku a čosi do nej naťuká. Pokojne by som sa stavila, že pán Bexley ho požiadal, aby mu pripravil tie isté podklady. Potom môžu obaja riaditelia vyrukovať do boja vyzbrojení číslami, ktoré sa pravdepodobne nebudú zhodovať. Aspoň môžu zasa priliať olej do ohňa vzájomnej nenávisti.

„Joshua?“

Celú minútu na mňa ani nepozrie, len čoraz zúrivejšie trieska do klávesnice. V tej chvíli by sa naňho nechytal ani Beethoven na klavíri.

„Prosím, Lucinda?“

Ani moji rodičia ma nevolajú Lucinda. Zatnem zuby, no vzápätí previnilo uvoľním svaly. Zubár ma prosil, aby som sa snažila.

„Pracuješ na podkladoch na rozpočtové plánovanie v nasledujúcom kvartáli?“

Zdvihne obe ruky z klávesnice a pozrie na mňa. „Nie.“

Zhlboka si vydýchnem a odvrátim sa od neho.

„Odovzdal som ich už pred dvoma hodinami.“ Ďalej ťuká do klávesnice. S pohľadom upretým na tabuľku na obrazovke rátam do desať.

Obaja pracujeme rýchlo a máme povesť spoľahlivých zamestnancov – tých, čo plnia náročné a nepríjemné úlohy, ktorým sa všetci ostatní vyhýbajú.

Ja si radšej s ľuďmi sadnem a riešim veci osobne. Joshua komunikuje výhradne prostredníctvom mailu. Každý jeho mail sa končí takto: Ď, J. Zabilo by ho, keby napísal: Ďakujem, Joshua? Zjavne je to preňho priveľa úderov. Pravdepodobne z hlavy vie, koľko minút ročne takto ušetrí vydavateľstvu.

Obaja sme rovnako šikovní, ale vôbec si nerozumieme. Zo všetkých síl sa snažím vyzerať ako z veľkej firmy, ale moje veci sa do B & G jednoducho nehodia. Som gaminovka až do špiku kostí. Mám príliš červený rúž, príliš strapaté vlasy a topánky mi príliš nahlas klopkajú na dlažbe. Nevyberiem kreditku a nekúpim si čierny kostým. V Gamine som taký nikdy nemusela nosiť a tvrdohlavo sa odmietam prispôsobiť bexleyovcom. V šatníku mám samé pletené svetríky a retro kúsky. Tak trocha dúfam, že pôsobím ako štýlová knihovníčka.

Dokončiť úlohu mi trvá trištvrte hodiny. Pracujem rýchlo, hoci čísla nie sú moja silná stránka, lebo predpokladám, že Joshuovi to trvalo hodinu. Ešte aj v duchu s ním súťažím.

„Ďakujem, Lucy!“ doľahne ku mne Helenin hlas spoza lesklých dverí, keď jej napokon pošlem hotový dokument.

Kliknem na mailovú schránku. Všetko je vybavené. Pozriem na hodinky. Štvrť na štyri. Skontrolujem si rúž v odraze na lesklej obkladačke pri mojej obrazovke. Pozriem na Joshuu, pohŕdavo sa na mňa mračí. Nespúšťam z neho pohľad. Teraz hráme hru „kto prvý odvráti zrak“.

Mala by som spomenúť, že hlavným cieľom našich hier je rozosmiať alebo rozplakať toho druhého. Alebo niečo podobné. Keď zvíťazím, budem vedieť.

Keď som sa zoznámila s Joshuom, urobila som chybu. Usmiala som sa naňho. Vycerila som zuby a venovala mu svoj najlepší žiarivý úsmev. Hlúpo som dúfala, že zlúčenie oboch firiem nie je to najhoršie, čo sa mi v živote prihodilo. Premeral si ma od hlavy po päty. Meriam len čosi vyše metra päťdesiat, takže mu to netrvalo dlho. A potom sa odvrátil k oknu. Neusmial sa na mňa a ja ho odvtedy podozrievam, že môj úsmev nosí v náprsnom vrecku. Je na rade. Nezačali sme práve najlepšie a po niekoľkých týždňoch sme sa obaja poddali vzájomnému nepriateľstvu. Ako keď voda kvapká do vane a napokon začne pretekať cez okraj.

Zakryjem si ústa rukou, zazívam a zahľadím sa Joshuovi na náprsné vrecko na ľavom hrudnom svale. Každý deň má na sebe rovnakú košeľu, ibaže zakaždým inej farby. Bielu, smotanovobielu so sivými pásikmi, krémovú, svetložltú, horčicovožltú, svetlomodrú, modrozelenú, sivú, tmavomodrú a napokon čiernu. Vždy ich nosí presne v tomto poradí.

Mimochodom, najradšej mám modrozelenú a najmenej sa mi páči horčicová, ktorú má na sebe dnes, ale každý odtieň na ňom vyzerá dobre. Pristanú mu všetky farby. Keby som si ja obliekla niečo horčicovožlté, vyzerala by som ako mŕtvola. No on si tam sedí a vyzerá zdravo a opálene ako vždy.

„Dnešok patrí horčicovej,“ poznamenám nahlas. Prečo pichám do osieho hniezda? „Neviem sa dočkať pondelkovej svetlomodrej.“

Vrhne na mňa napoly povýšenecký, napoly podráždený pohľad. „Nejako veľmi si ma všímaš, Piškótka. Rád by som ti však pripomenul, že keď komentuješ môj vzhľad, porušuješ pravidlá personálneho oddelenia B & G.“

Ach, hra „personálne oddelenie“. Tú sme nehrali už celú večnosť. „Prestaň ma volať Piškótka, inak ťa nahlásim personálnemu oddeleniu.“

Obaja si o tom druhom vedieme záznamy. Teda aspoň predpokladám, že je to tak, lebo si pamätá všetky moje prehrešky. V mojom súbore ukrytom na osobnom disku chránenom heslom je spísané všetko, čo sa kedy medzi mnou a Joshuom Templemanom odohralo. Za posledný rok každý z nás podal na personálne štyri sťažnosti.

On dostal slovné aj písomné napomenutie za prezývku, čo mi vymyslel. Ja som dostala dve napomenutia: jedno za slovné urážky a druhé za detinský žart, ktorý sa mi vymkol spod kontroly. Nie som na seba hrdá.

Očividne nevie vymyslieť nijakú odpoveď, a tak na seba ďalej civieme.

Teším sa, že Joshuove košele postupne tmavnú. Dnes má na sebe tmavomodrú, po ktorej nasleduje čierna. Krásny čierny výplatný deň.

Moja finančná situácia je asi takáto: Dnes po práci ma čaká zhruba dvadsaťpäťminútová prechádzka k „mechanikovi“ Jerrymu, u ktorého si vyzdvihnem auto a miniem všetky peniaze z kreditky. Zajtra príde výplata, takže splatím celý dlh. Cez víkend mi začne z auta zasa vytekať čierny olej, ktorý si všimnem, keď bude mať Joshua na sebe košeľu farby jednorožca. Zavolám Jerrymu, odveziem k nemu auto a budem prežívať s obmedzeným rozpočtom. Košele začnú zasa tmavnúť. S tým autom treba niečo urobiť.

Joshua stojí vo dverách do kancelárie pána Bexleyho. Je taký mohutný, že ich takmer celé zapĺňa. Špehujem ho v odraze na stene vedľa svojej obrazovky. Začujem tlmený chrapľavý smiech – celkom iný ako somárske híkanie pána Bexleyho. Pošúcham si predlaktia, aby mi chĺpky nestáli dupkom. Neobrátim sa k nemu, aby som ho videla poriadne. Prichytil by ma ako vždy a potom by sa na mňa zamračil.

Čas sa pomaly posúva k piatej. Cez zaprášené okná sledujem zbiehajúce sa búrkové mračná. Helene odišla pred hodinou – ako riaditeľka má tú výhodu, že môže dodržiavať približne taký pracovný čas ako školáčka a všetko delegovať na mňa. Pán Bexley trávi v práci viac času, lebo má priveľmi pohodlné kreslo, a keď popoludní zasvieti slnko, rád si zdriemne.

Nechcem vzbudzovať dojem, že spolu s Joshuom vedieme celú firmu, ale úprimne povedané, občas mám taký dojem. Oddelenia financií a predaja podávajú správy priamo Joshuovi a ten zhrnie obrovské množstvo údajov do kratučkej správy, ktorou potom nakŕmi vzpierajúceho sa pána Bexleyho.

Mne zasa podáva správy redakčný aj marketingový tím a ja ich každý mesiac zhrniem do jednej správy pre Helene. Dalo by sa povedať, že ju ňou takisto musím nakŕmiť. Vždy jej ju zviažem do špirálovej väzby, aby ju mohla čítať na stepperi. Používam jej najobľúbenejší font. Každý deň v tejto firme je pre mňa výzvou, výsadou, obetou aj znechutením. No keď si spomeniem na všetky krôčiky, ktoré som od svojich jedenástich rokov urobila, aby som sa sem dostala, znova sa sústredím. Nezabúdam. A poviem si, že to s Joshuom ešte chvíľu vydržím.

Na stretnutia s vedúcimi oddelení nosievam domáce koláče a všetci ma zbožňujú. Hovoria o mne, že ma nemožno vyvážiť zlatom. Joshua nosí na svoje stretnutia zlé správy a jeho hmotnosť sa udáva v iných jednotkách.

Pán Bexley ťažkým krokom prejde popri mojom stole s aktovkou v ruke. Určite nakupuje v Hupkyho Dupkyho obchode pre malých aj veľkých. Kde inde by zohnal také krátke a široké obleky? Má plešinu, pečeňové fľaky a peňazí ako pliev. Bexley Books založil jeho starý otec. Rád Helene prízvukuje, že na rozdiel od neho ju do pozície riaditeľky iba najali. Podľa nás dvoch je to starý zvrhlík. Prinútim sa naňho usmiať. Krstným menom sa volá Richard. Krpatý tlsťoch.

„Pekný večer, pán Bexley.“

„Pekný večer, Lucy.“ Pristaví sa pri mojom stole a nakukne mi do výstrihu červenej hodvábnej blúzky.

„Dúfam, že vám Joshua odovzdal knižku V zrkadle, v záhade, čo som pre vás bola vyzdvihnúť,“ povedala som. „Prvý výtlačok.“

Krpatý tlsťoch má obrovskú knižnicu plnú kníh, ktoré vyšli v B & G. Vždy ide o prvý výtlačok, ktorý vyjde zo stroja. Túto tradíciu založil jeho starý otec. Rád sa nimi chváli pred návštevníkmi, ale raz som si ich pozornejšie prezrela a zistila som, že ich ani neotvoril.

„Boli ste ju vyzdvihnúť vy?“ Pán Bexley sa obráti a pozrie na Joshuu. „To ste nespomenuli, doktor Josh.“

Krpatý tlsťoch ho pravdepodobne prezýva „doktor Josh“, lebo Joshua pristupuje k všetkému veľmi medicínsky. Počula som, ako niekto vravel, že keď sa situácia v Bexley Books výrazne zhoršila, Joshua zosnoval plán, ako chirurgicky odstrániť tretinu pracovníkov. Nechápem, ako so sebou vôbec môže žiť.

„Na tom predsa nezáleží. Dôležité je, že sa dostala k vám,“ odvetí uhladene Joshua a jeho nadriadený si spomenie, že je Veľký šéf.

„Veru áno,“ zafučí a znova sa mi zadíva do výstrihu. „Dobrá práca, obaja.“

Nastúpi do výťahu a ja sklopím zrak na svoju blúzku. Všetky gombíky mám zapnuté. Čo také mohol vidieť? Zadívam sa na svoj odraz v zrkadlových obkladačkách na strope a objavím drobný trojuholník nahej pokožky.

„Keby si sa pozapínala ešte vyššie, nevideli by sme ti do tváre.“ Joshua sa prihovorí svojej obrazovke a odhlási sa zo systému.

„Mohol by si poradiť svojmu šéfovi, nech mi občas pozrie aj do tváre,“ odvetím a tiež sa odhlásim.

„Pravdepodobne sa snaží dovidieť na tvoju matičnú dosku. Alebo uvažuje, na akom palive frčíš.“

Oblečiem si kabát. „Poháňa ma nenávisť k tebe.“

Josh sa takmer usmeje. Skoro som ho dostala. Vzápätí znova nahodí neutrálny výraz. „Ak ťa to trápi, mala by si sa s ním porozprávať ty. Postav sa za seba. Čo budeš dnes robiť? Lakovať si nechty so zúfalým pocitom osamelosti?“

Ako vie? „Áno. A ty si budeš honiť a plakať do vankúša, doktor Josh?“

Zadíva sa na horný gombík na mojej blúzke. „Áno. A nevolaj ma tak.“

Z hrdla sa mi derie smiech, ale ovládnem sa. Pri vstupe do výťahu do seba nepriateľsky štucháme. On chce ísť do suterénu, ja na prízemie.

„Ideš stopom?“

„Auto mám v oprave.“ Prezujem sa do balerín a topánky na podpätkoch si zbalím do tašky. Teraz som ešte nižšia. V odraze na matných výťahových dverách vidím, že mu siaham ledva po biceps. Vyzerám ako čivava pri nemeckej doge.

Výťah sa otvorí do vstupnej haly. Svet za múrmi B & G sa stráca v modrom opare. Je studený ako ľad, plný vrahov, násilníkov a drobných kvapôčok dažďa. Vzduchom ako na zavolanie preletí stránka z novín – presne ako vo filme.

Joshua obrovskou rukou pridrží výťahové dvere, vykloní sa a odhaduje počasie. Potom na mňa uprie tie svoje tmavomodré oči a zvraští obočie. V hlave sa mi zjaví známa bublina. Kiežby sme sa priatelili. Prepichnem ju pripináčikom.

„Odveziem ťa,“ dostane zo seba.

„Ani náhodou,“ odvrknem cez plece a rýchlo vybehnem z výťahu.

Druhá kapitola

Je streda, deň krémovej košele. Joshua odišiel na neskorý obed. V poslednom čase predo mnou trúsi poznámky o tom, čo mám rada a čo robievam. Zvyčajne má pravdu, takže ho podozrievam, že sa mi hrabe vo veciach. Poznanie je moc a mne očividne chýba.

Najskôr dôkladne preskúmam svoj pracovný stôl. Helene aj pán Bexley pohŕdajú digitálnymi diármi, takže si ich musíme viesť v papierovej podobe ako dáki dickensovskí koncipienti. Do svojho si zapisujem iba Helenine stretnutia. Vždy si zamykám počítač, aj keď idem len k tlačiarni. Môj odomknutý počítač v Joshuovej blízkosti? Rovno by som mu mohla odovzdať kódy na odpálenie jadrových hlavíc.

Vo vydavateľstve Gamin vyzeral môj stôl ako pevnosť z kníh. Perá som si ukladala do medzier medzi väzbami. Keď som sa vybaľovala v novej kancelárii a videla, aký prázdny stôl má Joshua, zrazu som si pripadala neskutočne detinsky. Kalendár so zaujímavým výrokom na každý deň a figúrky Šmolkov som si teda odniesla domov.

Pred zlúčením oboch firiem som mala v práci najlepšiu kamarátku. S Val Stonovou sme sedávali na vyšúchanej koženej pohovke v oddychovej miestnosti a hrali našu obľúbenú hru: systematicky sme znetvorovali fotky krásnych ľudí v časopisoch. Ja som prikreslila Naomi Campbellovej fúzy, Val zasa chýbajúci zub. Nasledovali jazvy, pirátske pásky na oko, krvou podliate oči a čertove rožky, až bol napokon obrázok taký spotvorený, že sme sa začali nudiť a vybrali si ďalší.

Val patrila medzi zamestnancov, ktorých prepustili, a hnevala sa na mňa, že som ju vopred nevarovala. Nemohla by som to urobiť, ani keby som o tom vedela, ibaže ona mi neverila. Pomaly sa obrátim a môj odraz sa mihne na dvadsiatich rôznych povrchoch. Vidím sa vo všetkých veľkostiach – od hracej skrinky po strieborné plátno. Čerešňovočervená sukňa sa nadvihne a ja urobím ešte jednu piruetu len tak pre zábavu. Snažím sa zbaviť nepríjemného nepokoja, ktorý ma zaplaví, vždy keď si spomeniem na Val.

Kontrola môjho stola odhalí, že mám červené, čierne a modré pero. Ružové samolepiace lístočky. Jeden rúž. Škatuľu papierových vreckoviek, aby som si mala čím utierať prebytočný rúž a nahnevané slzy. Diár. Nič viac.

Predvediem svižný step po mramorovej diaľnici a ocitnem sa v Joshuovom kráľovstve. Sadnem si do jeho koženého kresla a zadívam sa na všetko jeho očami. Má ho nastavené tak vysoko, že sa nohami vôbec nedotýkam zeme. Zavrtím zadkom a pohodlnejšie sa v ňom usalaším, ale zrazu si uvedomím, aký je to nemravný pohyb. Jedným okom ustavične sledujem výťah a druhým hľadám stopy na jeho stole.

Joshuov stôl je mužská verzia toho môjho. Modré samolepiace lístočky. Okrem troch pier má aj ostrú ceruzku. Namiesto rúžu škatuľku mentoliek. Jednu mu ukradnem a vložím si ju do malého, doteraz nevyužitého vrecka na blúzke. Predstavujem si, ako stojím v lekárni a s chichotom hľadám preháňadlo, ktoré by sa na ne podobalo. Potrasiem zásuvkou na jeho stole. Zamknutá. Rovnako ako počítač. Hotový Fort Knox. Šikovný ťah, Templeman. Párkrát sa neúspešne pokúsim uhádnuť jeho heslo. Možno nie je pravda, že ma nenávidí.

Koniec ukážky