Ukážka z elektronickej knihy

Je to takmer zázrak, ak si rímske sklo

aj po takmer dvoch tisícročiach zachovalo svoju krásu

© Pavel Dvořák 2003, 2004, 2010

© Photography Jakub Dvořák

© Design Pergamen (Juraj Demovič, Jakub Dvořák, Juraj Vontorčík)

Vedeckí redaktori prof. PhDr. Václav Furmánek, DrSc., a PhDr. Titus Kolník, DrSc.

Zodpovedná redaktorka Viera Švenková

Register a overovanie reálií Zdenka Oškerová

Elektronická úprava obrázkov Agnesa Somorovská

Korektorka Marta Biskupičová

Vydavateľstvo Rak Budmerice

Tretie vydanie. Budmerice 2010

Sadzba a litografie Garamond, s. r. o., Trnava

Vytlačili Tlačiarne BB, s. r. o., Banská Bystrica

ISBN 978-80-85501-49-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Pri nakrúcaní filmu Veľká cesta za zlatým rúnom na gréckom ostrove Kós (zľava) režisér cyklu Gejza Kendy, Pavel Dvořák a odborný poradca Václav Furmánek. Na spodnej snímke autor námetu filmu Záhada dlhých valov Miroslav Harman, zakladateľ rímskej a germánskej archeológie na Slovensku Titus Kolník a moderátor cyklu Pavel Dvořák

Pred niekoľkými rokmi ma okolnosti priviedli na grécky ostrov Kós, jeden z najkrajších a najvzácnejších klenotov staroveku, preslávený nielen antickou architektúrou, nádhernými sochami, mozaikami, ale aj ako miesto, kde sa zrodila moderná medicína. Na Kóse pôsobil prvý z európskych lekárov Hippokrates (píše sa o ňom v kapitole Veľká cesta za zlatým rúnom), budovateľ azda najstaršieho sanatória na svete, jedinečného Asklepieionu, ktorý bol hlavným dôvodom mojej návštevy. Keď som sa potom ako vo vytržení prechádzal po pamätných miestach, odrazu ma zaujal zvláštny jav. V masívnej kamennej dlažbe najvyššej terasy boli odtlačky – hlboké stopy bosých ľudských nôh. V prvej chvíli som nechcel veriť vlastným očiam, vzápätí však vysvitlo, že to bola iba hračka prírody, čosi ako obrazová anekdota, lebo o niekoľko krokov ďalej sa stopy zmenili na zhluk obyčajných zvetraných dier, ktoré len náhodou na jednom mieste nadobudli podobu ľudských stupají.

Tak či tak stopy. Stopy dávnej minulosti…

Symbol faktu, že aj najstaršia história po sebe zanecháva stopy, ibaže po tisícročiach ťažko povedať, kam vedú a aké poučenie ukrývajú, či nie sú len chimérou, dielom fantázie alebo náhody.

No ani vtedy nemusia byť bez úžitku.

Po roku som sa na ostrov Kós vrátil s televíznym štábom. Nakrútili sme veľké množstvo materiálu, ale stopy, ktoré ma tak oklamali, som hľadal márne. Chodil som hore-dolu po dlažbe rozpálenej slnkom východného Stredomoria, ale bezúspešne. Zišiel som o terasu nižšie a vtedy som si všimol iné stopy. Naozajstné stupaje odtlačené do veľkých kamenných balvanov. Boli to stopy po nohách kamenných sôch, ktoré už dávno kamsi zmizli. Zostali len dve plytké jamky, v ktorých kedysi stáli nohy stratených kamenných postáv.

Je to v podstate veľmi prozaické. Jamky mali tvar chodidiel z konštrukčných dôvodov, ale aj to je svojím spôsobom metafora, metafora o stopách, ktoré ostali po stratenej nádhere dávnych vekov.

Aj slovenský starovek je taká metafora.

Zostalo z neho tak málo, že ťažko s istotou povedať, či vôbec jestvoval, či dejiny Slovenska spred dvoch, troch alebo aj štyroch tisícročí možno zaradiť do rámca antického sveta, či sa staroveké stopy po niekoľkých krokoch nezmenia na chiméru, dielo fantázie. Skúsme to. Aspoň za pokus to stojí.

Drobný zlatý prívesok zo Spišského Štvrtka pôsobí po zväčšení monumentálne.

Ale v tom to asi väzí – v uhle pohľadu, ktorým sa pozrieme do minulosti

Hnev tatranských bohov

Neviem, koho by som mal citovať skôr, či Homéra, alebo Vojtecha Zamarovského, lebo ten ma vo svojom dome v stredočeských Souticiach priviedol na myšlienku nakrútiť film o spoločných črtách nášho praveku* a antického staroveku.

Alebo aj slovenského staroveku?

Čo je to vlastne starovek?

Egyptské pyramídy, Mezopotámia, nádhera helénskeho Grécka a antického Ríma, literatúra, ktorú možno dodnes čítať? Isteže, lenže to je už vrchol staroveku. Aký bol jeho začiatok? Ponášal sa na náš pravek?

Názov starovek vznikol v období renesancie, keď sa ľudia začali zamýšľať nad minulosťou a rozdelili históriu na starý, stredný a nový vek. Pravdaže, bola to len schéma, navyše od renesančných čias sa všeličo zmenilo, pribudol pravek, a to nie je malá zmena, ráta s miliónmi rokov (renesančné predstavy nepresiahli tisícročia), a tak som teda začal hľadať. Ottův slovník naučný uvádza, že starovek je „doba sahající od neurčitých a neurčitelných prvopočátků dějin“. Malá československá encyklopedie starovek charakterizuje ako „vžité, ale nepřesné označení společenského vývoje od 3. tisíciletí před naším letopočtem do 5. století našeho letopočtu, kryjící se v marxistické periodizaci dějin s dobou otrokářského řádu“.

Veľa som sa nedozvedel. Pri takých neurčitých a nepresných charakteristikách by sa do staroveku vtesnal aj slovenský pravek, aspoň jeho záver, no podľa môjho názoru rovnako významný je aj spôsob poznávania tých čias, keď k hmotným pamiatkam pribudlo písmo. A také sa u nás z egyptských alebo gréckych čias nenašlo, azda ani nejestvovalo. S istým nadľahčením by sme mohli povedať, že pravekému Slovensku chýba do staroveku len niekoľko riadkov, lenže krásnych riadkov, takže to vôbec nie je málo:

Bohovia sedeli po boku Dia a poradu mali

na zlatej podlahe siene a prostred velebná Hébé

liala im nektár; a bohovia, dvíhajúc poháre zlaté,

navzájom na zdravie pili a hľadeli na trójske mesto.

Tieto verše napísal Homér v hrdinskom epose Ilias o dobytí Tróje, v diele, ktorým sa začala európska literatúra. Ožíva v nich starogrécky Olymp, ľuďom neprístupné sídlo bohov na horských končiaroch, ktoré pripomínajú naše Tatry. To preto ma režisér Gejza Kendy pri nakrúcaní filmu Hnev tatranských bohov postavil pod zachmúrené končiare Vysokých Tatier, aby som mohol povedať:

„Isteže, nik netvrdí, že na vrcholcoch Vysokých Tatier žili bohovia gréckych bájí a kdesi pod nimi ležala Trója; tento príbeh chce iba upozorniť, že v tom istom čase ako v Grécku sa aj na Slovensku odohrávali čudné veci. Žiaľ, bez Homéra. Čudné veci; v Grécku známe, u nás tušené.“

A to je chvíľa, keď sa k Homérovi pripája Vojtech Zamarovský. Upozornil ma totiž, že aj grécky starovek sa začal vecami len tušenými. Najvyšší boh Zeus nežil vždy na Olympe. Matka ho porodila v jaskyni na vrchu Dikté na ostrove Kréta. Urobila to tajne, lebo jej manžel Kronos v obave o svoju vládu zožral dovtedy každé dieťa, ktoré priviedla na svet. Zeus oslobodil súrodencov, ktorí žili v otcovom bruchu – boli nesmrteľní. Rozzúrený Kronos v boji zahnal Dia až na Olymp. Zeus síce napokon zvrhol otca do podzemia, ale už zostal na Olympe, v zlatom paláci, ktorý mu vysoko, až v oblakoch postavil Hefaistos.

Zeus sa zrodil ako prastarý indoeurópsky boh, predkovia antických Grékov si ho do Grécka priniesli zo svojej pravlasti, o ktorej sa dnes už všeobecne predpokladá, že sa nachádzala v civilizačnom kotli kdesi pri Čiernom mori. A tu už objavíme isté podobnosti, pretože z tohto kotla sa okolo roku 1900 pred naším letopočtom vydali budúci Chetiti do Anatólie, budúci Gréci do Helady a ďalší, ktorých „budúce“ meno nepoznáme, na Slovensko, do Maďarska, Rakúska, na Moravu, do Čiech a ďalších krajín (viac v nasledujúcej kapitole). Nie je isté, či si aj oni priniesli zo spoločnej pravlasti vieru v Dia, ale vo Včelinciach pri rieke Slaná sa našlo v v štyritisícpäťstoročnom žiarovom hrobe päť „sovích“ urien, ktoré sú rovnaké ako urny z tých istých čias objavené v predhomérskej Tróji.

Zeus nežil vždy na Olympe a spočiatku sa ani neponášal na človeka. Sprvu to bol abstraktný boh neba, ľudskú podobu získal až oveľa neskôr, po stáročiach. V jaskyni, kde sa „narodil“, našli archeológovia pamiatky z tretieho tisícročia. Meno Zeus po prvý raz spomínajú krétsko-mykénske tabuľky zo 14. storočia. Trójska vojna sa odohrala v 12. storočí a Homér, ktorý to všetko opísal, žil v 8. storočí (všetko isteže pred naším letopočtom).

Teda prinajmenšom 1 500 rokov potreboval „olympský vrhateľ bleskov“, aby sa zmenil z abstraktného symbolu na boha s ľudskou podobou. To si treba uvedomiť, ak chceme pochopiť, koľko z olympskej slávy uviazlo na končiaroch Vysokých Tatier. Náboženské predstavy sa totiž všade vyvíjali od kultu zvierat a totemizmu (uctievania prírodných síl a neživých predmetov) cez bohov-zvieratá, ktoré len postupne získavali osobnú podobu, až k „Olympanom“, čo vyzerali ako ľudia a tak sa aj správali: škriepili sa, zápasili, ľúbili, mali súrodencov, priateľov, manželky, milenky, sluhov a niektorí aj pracovali ako obyčajní smrteľníci. Čosi z predchádzajúcich, často zvieracích podôb sa však zachovalo napríklad v egyptskej mytológii; taký je pohrebný boh Anubis, ktorý má ľudské telo a šakaliu hlavu, alebo Bastet s hlavou mačky. No aj v Grécku bola Héra volooká, Aténa sovooká, Zeus sa premieňal na labuť a býka, Pan mal nohy capa, bohov sprevádzali zvieratá (najvyššieho Dia napríklad orol), niektoré zvieratá sa bohom zasväcovali (Héliove a Apolónove čriedy), obludný Minotauros z krétskych palácov kráľa Minoa sa narodil z matky oplodnenej býkom, s nymfami sa (na vlastnú škodu) spúšťali mládenci, čo pripomína naše povesti o vílach alebo zasväcovanie dievčat v jarnej vode. Prežili aj ďalšie podobnosti, zbrane sa uctievali ako fetiše, talizmany mali čarovnú moc, všetko spolu vytváralo krásny prepletenec, ktorý už len čakal na básnika. Na Homéra:

Kronovec Zeus vtom z Olympu rozkázal bohyni Themis

povolať do snemu bohov; tá prebehla všade a všetkým

zaniesla rozkaz, by ihneď sa pobrali do domu Dia.

Prišli ta všetky rieky krem ich otca Ókeana,

prišli ta všetky tiež nymfy, čo bývali v prekrásnych hájoch,

ako aj v prameňoch riek a v mokrastých trávnatých lúkach.

Prišli do domu veľkého Dia, čo nad mrakmi vládne,

sadli si v portiku hladkom; ten Diovi, otcovi svojmu,

Héfaistos, umelec slávny, sám postavil skúsenou mysľou.

Takto sa teda u Dia zišli.

Diov dom na Olympe stál vysoko v horách, kam sa normálni smrteľníci neodvážili. Vo Vysokých Tatrách vo Veľkej Studenej doline našli horolezci medenú sekerku. Mysleli si, že je to starobylý horolezecký čakan, ale archeológovia v ňom rozoznali sekeromlat, ktorý vyrobili pred vyše 4 000 rokmi, približne v tých istých časoch ako najstaršie predmety v Diovom rodisku v jaskyni na vrchu Dikté, a aj on sa našiel na miestach, kam sa obyčajný smrteľník neodvážil.

Ako sa tam dostal? Do výšky takmer dvetisíc metrov nad morom? Priniesol ho ktosi smelý alebo zúfalý ako obetu, prosbu, pokus o uzmierenie bohov, ktorí aj dnes vyvolávajú hrôzu?

Sekeromlat z Veľkej Studenej doliny pochádza približne z tých istých čias ako opevnená osada Burchbrich vo Veľkej Lomnici. Burchbrich však nebol obyčajné výšinné sídlisko, ale niečo zvláštne, tajomné. Na Burchbrichu sa našli neobyčajné veci, napríklad miniatúrne sekeromlaty z hliny – neboli to nástroje ani hračky, preto sa im pripisuje skôr náboženský význam. O náboženstve azda svedčí aj čudná figúra s naznačenou tvárou a vlasmi, ale aj osemdesiat hlinených zvieratiek, ovce, kozy, kravy, ošípané, kôň, pes, los, jeleň, pratur, medveď, takmer všetky „zabité“, rozbité, s odlomenou hlavou alebo nohami. Pre naše rozprávanie sú však možno najdôležitejšie tajomné značky na dne misky, ktorá stávala na pitoresknej nôžke, a ďalšie na praslene, akých sa na Burchbrichu našli stovky. Sú azda predstupňom písma, ktoré nám tak veľmi chýba?

Výšinné sídlisko Burchbrich založili v časoch, keď sa narodil Zeus, zvieratká sú o dve-tri storočia mladšie. Pochádzajú približne z tých istých čias ako podobné zvieratká, ktoré sa našli pri výskume gréckej Olympie. Slávny Diov chrám totiž postavili na mieste, kde predtým stávala svätyňa Matky Zeme, a aj tej sa ako obete prinášali hlinené zvieratká.

Môže to byť všetko náhoda?

Doktor Care Blegen z americkej univerzity v Cincinnati, ktorý v rokoch 1932 – 38 viedol výskum v Tróji, upozornil, že na trójskej keramike sa objavujú rovnaké motívy ako na keramike z „Uhorska“. V čase Blegenovho výskumu však Uhorsko už dávno nejestvovalo, a navyše, doktor Blegen, žiaľ, neuviedol, ktorú časť Uhorska mal na mysli. Grécke mestá najväčšmi pripomína Myšia hôrka pri Spišskom Štvrtku. Na Myšej hôrke stála osada, ktorá v mnohom vyvoláva predstavu miest v Stredomorí, najväčšmi azda Mykén. Chránili ju najstaršie dosiaľ známe kamenné múry v strednej Európe, bránu strážili dve kamenné veže, domy boli vnútri usporiadané do ulíc, námestie bolo vydláždené kameňmi a na najvyššom mieste stála oddelená akropola, obydlie najbohatších, ako dokladali zlaté poklady, ktoré archeológ Jozef Vladár objavil v zrúcaných domoch.

Osadu na Myšej hôrke možno stihol rovnaký osud ako Tróju, ani ju neochránili mohutné hradby, aj ona zanikla pri nepriateľskom útoku a aj o jej osude rozhodli azda obyvatelia Olympu, ako naznačuje pohľad na končiare Vysokých Tatier. Tam žili bohovia, ktorí obyvateľom Myšej hôrky pripravili krutý osud. Archeológovia vykopali čosi, čo naznačuje tušenie hrozných chvíľ, strach pred neodvratným. Neďaleko brány, najzraniteľnejšieho miesta pevnosti, našli deväť znetvorených ľudských tiel. Azda išlo o jedného bojovníka, tri ženy a päť detí. Mŕtvy muž mohol mať asi dvadsaťpäť rokov. Na jeho lebke boli zreteľné stopy po ôsmich sečných ranách. Podobné sa našli aj na telách žien a detí, neboli to však rany, aké sa rozdávajú v boji, ale stopy po vražde, po obete, vykonanej počas neznámeho náboženského rituálu.

Pripomeňme si obetu, ktorú priniesol Achilles pod hradbami Tróje na počesť mŕtveho druha, hrdinu Patrokla, zabitého v súboji s trójskym hrdinom Hektorom.

Spravili hranicu na celých sto stôp dĺžky i šírky.

Na vrchol hranice vložili so smútkom mŕtveho druha.

Patroklos vládca mal deväť prítulných domácich psíkov;

dvom z nich podrezal hrdlá a tiež ich na drevo kládol.

Krem toho tam vložil dvanásť trójskych vznešených synov,

ktorých sám zahubil bronzom.

Potom chrabrý Achilles bôľne zakvílil:

Poteš sa, Patroklos milý, hoc v smutnom príbytku Háda,

teraz ti sľubujem, čo predtým som bol sľúbil.

Dvanásť junákov chrabrých, čo splodili vznešení Trójski,

spaľuje oheň súčasne s tebou. A Hektora, syna

Priama, nevydám plameňu nikdy, lež ho hodím psiskám.

Pri obete na Myšej hôrke Homér, žiaľ, chýbal, ale našlo sa tam niekoľko zvláštnych výrečných predmetov. Medzi mŕtvymi telami ležala hlinená hlavička vodného vtáka, džbánik, prenosná piecka-pyraunos a nad strašným hrobom tri kusy travertínu vytesané do podoby srdca. Tri kusy travertínu z Gánoviec, vzdialených len desať kilometrov od Myšej hôrky a kedysi azda rovnako slávnych, lebo ak Myšia hôrka pripomína vzhľadom Mykény a osudom Tróju, Gánovce by sa dali porovnať so starovekými Delfami.

Vonkajšia podoba, pravda, nejestvuje, zo slávnej minulosti zostal len zvyšok krátera, z ktorého kedysi vytekala minerálna voda. Ešte nedávno však stála v Gánovciach vysoká travertínová kopa a na nej trosky opevnenej osady, ktorú postavili asi pred 3 500 rokmi, teda tri storočia pred trójskou vojnou. Nik z odborníkov ju nevidel, iba sa traduje, že v čase, keď sa začal ťažiť travertín, bola na vrchole kopy plocha obkolesená valom. Zrejme nie hradisko v pravom slova zmysle, vojenská pevnosť, skôr opevnená svätyňa, ktorej hlavným chrámom bol spomínaný kráter. Pôvodne bol široký asi 20 metrov, no ešte v ľadovej dobe ho zaniesli kamene a zemina. Koľko z neho zostalo, ťažko povedať, ale na inšpiráciu určite dosť, niečím musel vtedajších ľudí zaujať, pretože do krátera vyhĺbili asi deväť metrov hlbokú a štyri metre širokú studňu. Aby sa nezosunula, spevnili ju masívnym trámovým zrubom a prinajmenšom sčasti vymazali hlinou. Väčšmi než studňu pripomínala vchod do podzemia, azda rovno do sídla nášho Hádesa, a účinok sa stupňoval, ak z krátera spolu s minerálnou vodou vychádzala para, no najmä smrtiaci plyn, kysličník uhličitý, ktorý spoľahlivo zabil každého a všetko, čo sa dostalo do jeho dosahu. Pôsobivé, a ako ukázal archeologický výskum, aj strašné miesto.

Nebol to jednoduchý výskum, horná časť studňového zrubu za neznámych okolností zhorela. Našťastie bol kráter zapchatý vrstvou obilia (niektorí bádatelia túto okolnosť zľahčujú), ktorá zvrchu zhorela, zuhoľnatela, a tým ho rozdelila na dve časti. Predmety nad ňou zničil strašný oheň, ako dokladala vypálená mazanica, uhlíky, zhorené trámy, kusy bronzu zliate do beztvarých hrúd, polámané a obhorené kosti zvierat aj ľudí. Žiar bol taký veľký, že steny studne miestami vypálil dočervena, na dno však nedočiahol (azda ho chránila vrstva kysličníka uhličitého, ktorá zadusila oheň), a tam sa našli dve odťaté ľudské ruky ozdobené bronzovými náramkami. Bol to zázrak, čo všetko v studni zostalo: keramika (naberačka, cedidlo, úžitkové misy, dekoratívna keramika, zlomky pyraunov, nezvyčajné terčíky vyrobené z črepov, niektoré prevŕtané, praslen, hlinená lyžica, závažie), zlomený kadlub na odlievanie dýk, čepieľky z pazúrika, sekeromlat z jelenieho parohu, bronzový drôt, zlatý šperk, gombíky, ale aj nádobky a šperky z brezovej kôry, perfektne zachovaný trámový rám studne a ďalšie predmety. Desivo pôsobili zvieracie, no najmä ľudské kosti – pozostatky dospelých, ale aj detí (zlomky lebiek, čeľustí a dlhých kostí) so stopami po sekaní a pálení, jednoznačný doklad o rituálnej hostine, dokonca o ľudožrútskych hodoch.

Všetky predmety svedčili o náboženskom poslaní krátera. Zvonku vyzeral ako obrovský pažerák, ktorý ústil kdesi pod zemou, v tajomnej ríši podzemného boha. Musel to byť krutý boh, ak si ako obeť žiadal aj živých ľudí.

Pri kráteri alebo aj nad ním azda stála nejaká stavba, chrám alebo niečo podobného, tá však celkom zmizla (ak z nej vôbec čosi zostalo) pri novovekej ťažbe kameňa, možno preto len predpokladať, že obety prinášali kňazi počas zložitých náboženských rituálov. Asi sa začínali obradným jedením a pitím, pričom časť jedál a nápojov putovala do podzemia. V kráteri sa našli už spomínané desiatky nádob z brezovej kôry (už len tým, že sa zachovali po tri aj pol tisícročí, predstavujú malý zázrak), ak k nim prirátame množstvo nádob z keramiky, možno si ľahko predstaviť jeden z najrozšírenejších náboženských obradov, aj v Homérovi opísané obradné pitie a odlievanie bohom; v Gánovciach azda pitie posvätnej minerálnej vody.

Medzi unikáty patria záušnice z brezovej kôry, ktoré napodobňovali kovový šperk, kamenný falus, prevŕtané zvieracie prsty, zlatý šperk do vlasov, perly z modrastej sklenej pasty, ovčí a kozí trus, zvyšky hmyzu, kosti ježov, žiab a malých hlodavcov, ktoré asi do krátera spadli nešťastnou náhodou.

Fascinujúco pôsobia prepálené kusy mazanice, na ktorých sa zachovali odtlačky rúk; možno to boli ruky kňazov, ktorí vykonávali krvavé rituály.

A ešte jedna vec stojí za zmienku: v kráteri ležal nezvyčajný železný kosákovitý predmet. Najčastejšie sa považuje za rukoväť dýky, archeológ Václav Furmánek však upozornil, že možno ide o kosák.

A tým sa kruh uzatvára, lebo železný kosák z Gánoviec pochádza z čias, keď železo bolo najvzácnejším kovom. Jeho cenu poznáme z Chammurapiho zákonníka (pripomeňme si, že starobabylonský kráľ Chammurapi vládol v rokoch 1792 až 1750 pred naším letopočtom). Jeden šekel (babylonská váhová jednotka = 8,42 gramu) železa stál toľko, čo 8 šekelov striebra, kým jeden šekel zlata len 6 šekelov striebra. Železo bolo teda takmer o tretinu drahšie ako zlato.

Až donedávna sa predpokladalo, že železo vedeli pôvodne vyrábať len Chetiti a azda aj ďalšie národy pri Stredozemnom mori, objav v Gánovciach však dokladá, že v malom množstve ho vedeli vyrobiť aj dávni obyvatelia Slovenska. Gánovský nález nie je totiž jediný. V pozostalosti lekára – zberateľa zo Spišskej Belej Michaela Greisigera bol totiž zlomok bronzovej tepanej misy pri ústí zdobenej železom.* Našiel sa v roku 1891 v močiari neďaleko Spišskej Belej. Tam sa „olympská“ časť tatranských dejín končí. Dnes už len mokrá lúka, pred niekoľkými rokmi rašelinisko, pred tritisíc rokmi močiar, kam prichádzali veriaci, lebo pod hladinou vody, uprostred zradného bahna žili druhovia tatranských bohov – tak ako aj grécki Olympania mali svojich bližších i vzdialenejších bratov v moriach, riekach, jazerách.

* Názory archeológov nie sú jednotné, niektorí nádobu datujú do čias pred 3 500 rokmi, iní ju zaraďujú až do staršej doby železnej, do celkom iných časových aj historických súvislostí.

Aj o ich priazeň sa bolo treba uchádzať, získavať si ju najcennejšími darmi. Svedčí o tom nielen Greisigerov poklad, ale aj tri bronzové meče, ktoré sa tu našli v roku 1964 pri ťažbe rašeliny. Pochádzali z 10. storočia pred naším letopočtom. Do Homérovho narodenia chýbalo už len dvesto rokov, žiaľ, vtedy sa „grécky“ vývoj pod Tatrami končí. Slovenského Homéra sme sa nedočkali. Civilizácia doby bronzovej zanikla bez toho, aby niekto zapísal jej príbehy. A to je nenapraviteľná škoda. Žiaľ, pretože život pod Tatrami mal rozmery, ktorých veľkosť ťažko čo len domýšľať.

Veľká Studená dolina a „olympskí“ bohovia z tatranských končiarov, Veľká Lomnica so zvieratkami „olympského“ typu, Spišský Štvrtok pripomínajúci vzhľadom Mykény a osudom Tróju, Gánovce s podzemím tatranského Hádesa, vodné božstvá zo Spišskej Belej, ale aj hlinené zvieratká, ktoré sa našli na hradisku Pod lesom v Dolnom Smokovci, amulet zo zvieracích zubov objavený v skalnej štrbine na Dreveníku pri Žehre, dva poklady bronzových predmetov zo skalných roklín na tom istom vrchu, dva poklady (jeden s mečmi) v Poprade-Veľkej, zlaté predmety v Kežmarku, Spišskej Tepličke, Poprade-Kvetnici, Lučivnej, Spišskej Belej a ďalšie, dnes už neznáme miesto, na ktorom sa našlo dvadsaťšesť bronzových kosákov. To všetko dokladá, že aj na vrcholcoch Vysokých Tatier žili bohovia podobní bohom z gréckych bájí a pod Tatrami ležali naše Tróje, Mykény, Delfy, Olympie a ďalšie miesta, kde sa odohrávali obdivuhodné veci v tom istom čase ako v Grécku.

Pravda, bez Homéra. A tak by sa síce dalo povedať, že pravekému Slovensku chýbalo do staroveku len niekoľko krásnych riadkov, lenže naozaj to nie je málo:

Keď však už navečer zapadlo žiarivé slnečné svetlo,

ihneď sa pobrali spať a každý šiel do svojho domu,

ta, kde Héfaistos, slávny a obratný umelec, palác

skúsenou mysľou sám postavil každému jednému z bohov.

Olympský vrhateľ bleskov tiež išiel na svoje lôžko,

na ktoré líhal si vždy, keď prichádzal na neho spánok.

Vystúpil naň a spal – s ním zlatotrónna tiež Héré.

* O Slovensku v praveku rozprávajú Stopy dávnej minulosti 1. Ospravedlňujem sa čitateľovi, ak sa niekde musím opakovať.

Nakrúcanie sa začína (v bielej čapici v popredí režisér Gejza Kendy)

Olymp tatranských bohov

Zeus, bronzová hlava z Archeologického múzea v Aténach

Mladý, asi štyridsaťročný Vojtech Zamarovský

Zvieratá sú častými aktérmi starovekej mytológie. Pohárnik bohov Ganymedes sa vznášal na orlovi

V podobe jagavého býka so zlatými rohmi uniesol Zeus krásnu Európu, aby sa mohol stať jej milencom

Takto zachytila stredoveká kronika scénu, v ktorej sa lovec Aktaión za trest premenil na jeleňa, pretože prekvapil bohyňu Artemis a jej družky pri kúpeli

Orol bol stálym sprievodcom gréckych bohov a hrdinov

Sekeromlat z Veľkej Studenej doliny

Zlatá záušnica

zo Spišského Štvrtka

Tajomné hradisko Burchbrich

O čom svedčí táto čudná figúra? Koho predstavuje? Je to žena? Obeť alebo bohyňa?

Ten, čo vraždil, nedržal meč, skôr sekeru; ani najdlhšia rana nemala viac ako štyri centimetre

Medzi mŕtvymi telami na Myšej hôrke ležal aj pyraunos, piecka tajomného vzhľadu

V podzemí sa našla odťatá ruka ozdobená bronzovými náramkami

Nádobky z brezovej kôry (rekonštrukcia)

Záhadné značky objavené na Burchbrichu sú možno predstupňom písma, ktoré nášmu staroveku chýba. Pravda, ťažko predpokladať, že by to bol zápis homérskej básne

Napoly býk a napoly človek, strašný Minotauros a labyrint, ktorý bol jeho domovom, na krétskej minci z 2. storočia pred naším letopočtom

Gánovce v čase vrcholiacej ťažby

Zlatá záušnica zo Spišského Štvrtka, nosila sa vo vlasoch ako ozdoba a udržiavala účes v poriadku

Koniec ukážky