Ukážka z elektronickej knihy

Realizované s finančnou pomocou Fondu na podporu umenia.

© PhDr. Daniela Dvořáková, DrSc., 2019

© Photography Pavel Dvořák ml., Jakub Dvořák

© Design Pergamen

Recenzovali PhDr. Miriam Hlavačková, PhD., Mgr. Žofia Lysá, PhD.

Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová

Časová os Juraj Vontorčík

© Vydavateľstvo RAK Budmerice

Vydanie prvé

Sadzba a grafická úprava Miroslava Magulová

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica

ISBN 978-80-85501-73-5

EAN 9788085501735

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Pavel Dvořák uprostred kníh z vlastného Vydavateľstva Rak. Ako sklad dlhé roky slúžili izby nášho domu.

O nenapísanej knihe

Plán napísať dejiny Slovenska v desiatich zväzkoch sa zrodil niekedy na začiatku tohto tisícročia. Ich autor, môj manžel Pavel Dvořák, nazval svoj projekt Stopy dávnej minulosti s podtitulom Dejiny Slovenska v príbehoch a desiatich zväzkoch. Posledný, desiaty zväzok, napísať nestihol, 21. decembra 2018 nečakane zomrel. Na knihe už pracoval, v jeho počítači zostali načrtnuté jednotlivé kapitoly. No nikto by nevedel knihu napísať ako on. Nemá zmysel usilovať sa napodobniť ho. Nedá sa to. Pavel Dvořák bol len jeden. Ako o ňom v nekrológu napísali jeho priatelia, archeológovia Václav Furmánek a Jozef Vladár: „Pavel Dvořák bol nepochybne jednou z posledných renesančných osobností slovenských historických vedných disciplín. Jeho zástoj v beletrii, v literatúre faktu a vôbec v popularizácii spoločenskovedných disciplín, v prednáškových turné po celom Slovensku, v stovkách rozhlasových a televíznych relácií, kde pôsobil ako moderátor, ako vydavateľ a publikačný manažér, bude nepochybne predmetom záujmu odborníkov aj z iných vedných disciplín a určite i z iných oblastí spoločenského života na Slovensku... Bez zveličovania možno konštatovať, že to, čo pre popularizáciu antiky v európskom kontexte urobil Vojtech Zamarovský, vytvoril neopakovateľným spôsobom pre našu oblasť práve Pavel Dvořák.“1

Reakcie ľudí na jeho smrť, stovky mailov, komentárov na sociálnych sieťach, listov, oficiálnych aj súkromných, pohľadníc a pozdravov, telefonátov a správ nás v tom utvrdzujú. Mnohí ľudia nás – mňa a jeho deti – vyzývali, aby sme udržali pri živote jeho dielo. Aby sme vydali 10. zväzok Stôp dávnej minulosti, a tým ho zavŕšili.

Myšlienky na akýkoľvek takýto pokus sme okamžite zavrhli. Nikto nemohol napísať namiesto Pavla Dvořáka ďalšie Stopy. Pavlovi čitatelia sa nedajú oklamať, jeho dielo dobre poznajú a pokus by sa nemohol vydariť. V ťažkých mesiacoch smútku po smrti manžela by som podobnú sústredenú prácu ani nevedela vykonať. Jediné, čo mi pomáhalo, bolo čítať a triediť korešpondenciu z obdobia nášho spoločného života. Keďže som historička a archivárka, korešpondenciu som nielen čítala, ale aj archivovala, teda usporiadala, označila a zaradila do fasciklov. Pri čítaní listov som s prekvapením zistila, aké sú nabité informáciami nielen o samotnej Pavlovej práci, ale aj o dejinách Slovenska. V listoch je zachytených mnoho príbehov z našich dejín. Pavel ich celý život vyhľadával a zaznamenával, nielen vo svojich knihách, filmoch, ale aj v listoch. A tak vznikol spontánny nápad predsa len zavŕšiť Stopy dávnej minulosti, ale inak. Férovo. Pavlov „nenapísaný“ 10. zväzok je naším spoločným dielom. Je plný jeho myšlienok, nápadov, informácií z jeho listov, ktoré som pospájala a votkala do príbehu nášho manželstva. Ku každej kapitole sú zaradené jeho texty, ktoré vznikali v tom období, ktorému sa konkrétna kapitola venuje. Je to kniha historická, napísaná na základe prameňov, Pavlových listov a textov, ale aj čisto osobná – je to príbeh nášho manželstva, našej práce a tak trochu aj slovenských dejín.

V roku 2003 sme s Pavlom napísali našu prvú (a jedinú) spoločnú knihu, Kalendárium. Bola to práca na objednávku, nepripisovali sme jej veľký význam, ale aj tak sme z nej mali radosť. Rok predtým Pavel vydal 1. zväzok Stôp dávnej minulosti, svojho najúspešnejšieho a najkrajšieho knižného cyklu. Stopy dávnej minulosti mali preňho o to väčší význam, že na nich spolupracoval so synom Jakubom a potom s druhorodeným Pavlom.

Do prvého zväzku Stôp mi na Vianoce 2002 napísal venovanie: „Venujem Ti túto knihu z čistej lásky, ale aj z vďaky za krásne chvíle, lebo aj tie sa podpísali na tejto knihe. Prajem Tebe, ale aj sebe, aby nám dlho vydržali a priniesli nám ešte mnoho inšpirácie a chuti do práce. Tebe aj mne. Obom. Aby to ,obom´ platilo ešte dlhé roky. Pavel.“

Práve preto sme „bezvýznamné“ Kalendárium mali radi. Napísali sme ho spolu a naše mená sú tam navždy vedľa seba. Sme tam obaja, ako si želal vo venovaní do Stôp. V ďalších rokoch sme písali vlastné knihy, každý sám, i keď aj tie sme prežívali spoločne, aj tam sme boli obaja, hoci na obálkach kníh to nevidieť. V každej mojej knihe je prítomný Pavel – a naopak.

Sedemnásť rokov po vyjdení Kalendária, našej prvej skutočne spoločnej knihy, prichádza druhá, žiaľ, posledná. Pavel ju už nemohol napísať, a predsa je jej autorom. Je to jeho „nenapísaná“ kniha.

D. D.

Na prezentácii našich kníh v zime 2003 v bratislavskej Redute. Môjho Rytiera odprevadila na cestu k čitateľom Renáta Klačanská, Pavlove Stopy Ladislav Chudík. Naplnilo sa Pavlovo želanie, aby nás spájala aj práca.

Ten istý priestor ako na fotografii zo strany 8.

Izby nášho domu už dnes nemusia slúžiť ako sklad, z jednej z nich sa stal malý knižný obchodík.

Kaplnka sv. Rozálie, Rozálka, medzi Štefanovou a Častou je jedným z mnohých nádherných miest v okolí Budmeríc.

Posledný list namiesto úvodu

Tak Ti píšem, láska moja. Lebo sa už s tebou nemôžem rozprávať naživo, nemôžem sa Ťa dotýkať, spočívať v Tvojom objatí, opierať sa o Tvoje plecia, cítiť Tvoju vôňu a teplo, mlčať v Tvojej prítomnosti. Dnes ráno si mi odišiel. Zbrklo a rýchlo, ako si to vedel iba Ty. Ešte aj umieranie si si pripravil v zrýchlenom tempe. Pred necelým mesiacom si ešte cestoval po Slovensku za čitateľmi, a keď Ti nebolo dobre, išiel si to do lesa „rozbehať“. Tri týždne od zdravia do smrti. Všetko sme si povedali, a predsa sme ešte mali toľko, čo sme si chceli povedať. Nikdy už nebudem mať pri sebe človeka, ktorému môžem odhaliť všetko na svete, človeka, ktorý pozná všetky zákutia mojej duše tak dôverne preto, lebo v nej býva. Zostali len spomienky a strašná bolesť. Väčšia, akú som si kedy vedela predstaviť. Obaja sme vedeli, že pre náš veľký vekový rozdiel má naša láska iba jedného nepriateľa – čas. A ten nás nakoniec dostal. Ty vieš, ako často som hovorila o strachu, že za ten nádherný a šťastný život príde raz účet: „Teraz zaplať, za všetko, čo si dostala!“

Dnes viem, že to tak nie je, účet je stále otvorený. K šťastnému životu dostávam stále prídavky. Zostávaš žiť vo mne a v mnohých ľuďoch, ktorých si svojou prácou ovplyvnil. To ma napĺňa radosťou a vďakou napriek neľútostne bolestivému smútku. Utešuje ma, že počas svojho pozemského života si rozdal toľko dobra a múdrosti ako málokto iný. A to tu zostáva. Viem, že každý môj krok sprevádzajú stopy Tvojej lásky, ešte aj zomierajúc si nemyslel na seba, ale na mňa a povedal si mi: „Trápim ťa, však?“

Keď si mi odišiel, uvedomila som si, že ja som vlastne z veľkej časti Ty, že si v každej mojej myšlienke, že si v mojej práci, v mojom žití, v každom mojom nádychu. Vidím Ťa v našich deťoch. To všetko viem, no i tak si nedokážem predstaviť život bez Tvojej fyzickej prítomnosti, bez Tvojej ochrany a múdrosti. Chcem, aby si tu so mnou bol, no nemám moc Ťa sem vrátiť; môžem len čakať a dúfať, že jedného dňa sa znovu stretneme, ako to máme prisľúbené. Dovtedy budem svoju bolesť tlmiť a súčasne jatriť spomienkami. Chcem ich zachytiť, skôr ako vyblednú, predtým, ako ich neľútostný čas premení na tiene. Preto Ti píšem, láska moja. Zaznamenávam náš príbeh, lebo príbehy si miloval. Chcem, aby ľudia vedeli, aký nádherný môže byť dar lásky a aké nádherné môže byť manželstvo.

Súčasne je to príbeh Tvojej práce. Lebo tvoja práca, to si bol Ty. Nedala sa od Teba oddeliť. Žil si svoje príbehy v každodennom živote, stále a bez prestania. Sú nielen v Tvojich dielach, ale aj v mojich spomienkach na spoločné chvíle, sú v Tvojich listoch. V nich je zachytený príbeh Tvojho života, ale aj kus dejín Slovenska.

21. decembra 2018

V deň, keď si mi odišiel.

Pavlov syn Jakub nám urobil stovky nádherných fotografií. Táto koláž, kde naše portréty spája úzky, ale pevný chodníček, má nielen pôsobivú atmosféru, ale aj hlbokú symboliku. Tak ako väčšina Kubkových fotografií.

Na mojom písacom stole ma často čakala nejaká drobnosť ako vyznanie lásky. Kresbička, ovocie odtrhnuté v záhrade, kvetiny... Keď neboli živé kvety, dostala som aspoň takéto, Pavlom nakreslené. Dnes majú pre mňa obrovskú cenu.

Aj túto fotografiu sme dostali od Jakuba do daru.

Budmerický kaštieľ v zime.

Asi takto vyzeral, keď sme v ňom 13. decembra 1986 mali svadobnú veselicu.

Nebáť sa lásky

(1984 – 1986) Často sme si hovorili, že nás spája osudová láska, že sme sa narodili preto, aby sme sa stretli. Že sme dostali obrovský dar; väčší, o akom sme kedy mohli snívať.

Neprišlo to však hneď. Vtedy v novembri 1984 to bolo iba krátke, bezvýznamné poblúznenie devätnásťročnej dievčinky a štyridsaťsedemročného zrelého, úspešného muža. Muža, ktorému sa práve bolestivo rozpadalo manželstvo, pretože jeho žena sa rozhodla odísť od rodiny. Pôvodnú rodinu tvorili okrem manželov aj ich dve deti, ledva pätnásťročný Jakub a o päť rokov od neho staršia Barbora, moja rovesníčka. Spojila nás práve Barbora, moja priateľka a spolužiačka z gymnázia. A, samozrejme, osud to nastavil tak, že sme sa museli stretnúť.

To, čo vyzeralo v tom momente ako nešťastie a nespravodlivosť, bolo nevyhnutnou podmienkou toho, aby sa začal náš príbeh. Pavel smútil nad rozpadom manželstva, ja nad rozpadom svojich snov o štúdiu histórie. Napriek vynikajúcim študijným výsledkom som sa pre zlý kádrový posudok nedostala po maturite na vysokú školu.2 Pavel, vtedy pre mňa Barborin otec, pohnutý zjavnou nespravodlivosťou, mi vybavil ročnú stáž v pozícii asistentky produkcie v Slovenskej televízii, s ktorou už dlhšie spolupracoval na televíznom cykle Múzeum života. Tak som sa mohla pohybovať v blízkosti vytúženej histórie a rok sa popri príjemnej práci venovať iba štúdiu a príprave na nové prijímacie skúšky. Robota to bola zaujímavá, cestovali sme na obhliadky a nakrúcania vzdelávacích filmov po celom bývalom Československu. Tak nás osud zaviedol v novembri 1984 na spoločnú filmovačku do Michaloviec. Michalovce sa stali začiatkom nášho spoločného života.

To, čo sa v Michalovciach stalo, nás najskôr oboch zaskočilo. Preboha, otec mojej kamarátky! Čo s tým? Jediným riešením sa nám zdalo čo najskôr na to zabudnúť. Všetko nasvedčovalo, že to tak aj bude. Až do jedného nádherného jarného dňa roku 1985, keď sme sa náhodne stretli v budove televízie a Pavel ma pozval na pivo. Neznie to práve romanticky, pozvať mladú priateľku na pivo, ale romantika nikdy nebola našou silnou stránkou. Romantická však bola naša prechádzka na Červený kríž rozkvitnutou Bratislavou. Ani jeden z nás si neskôr nepamätal, o čom sme sa mohli rozprávať, zostali v nás iba krásne pocity z niekoľkohodinového rozhovoru. Od tohto momentu nás udalosti strhli ako smršť. Zrodila sa vášeň, prvá etapa lásky, ktorú každá zaľúbená dvojica dostáva na začiatku ako veľkolepý dar. Celý zvyšok roka 1985 sa niesol v znamení tajných výletov, práce a štúdia. Pre mňa. Pre Pavla aj v znamení problémov, s ktorými musel zápasiť. Až dnes, s odstupom času, keď prechádzam jeho korešpondenciu z tých čias, vidím, pod akým obrovským tlakom bol.

Trápili ho predovšetkým deti. Nemohli za to, samozrejme, samotné deti, ako sa on nazdával. Po odchode mamy, ktorá sa po boku nového manžela odsťahovala do Moskvy, sa rodina premenila na hromadu trosiek. Ak nad tým dnes rozmýšľam, čítajúc listy, ktoré si otec a deti vymieňali, nenapadá mi nič výstižnejšie ako podobenstvo z našich neskorších vodáckych zážitkov. Rodina sa stala neovládateľnou loďkou na divokej rieke, kde sa Pavel usiloval kormidlovať, ako sa len dalo, ale v prvej fáze to nemohol zvládnuť. Kým pádlovali dvaja, išlo to ľahko aj s naloženou loďou a na nepokojnej vode. Keď však človek sedí v plne naloženej lodi s jedným pádlom sám, má čo robiť, aby ako-tak udržal smer. O to viac, ak posádka lode nielenže nepádluje, ale ešte je aj nepokojná a vystrája. Deti boli rozpadom rodiny traumatizované, zvlášť Kubo bol v najcitlivejšom veku. Ako čerstvý gymnazista začal mať problémy v škole, nielen s učením, ale aj so správaním, vyslúžil si dokonca trojku zo správania.

Pavel musel deti nielen stabilizovať, ale aj uživiť. Usiloval sa to riešiť tak, že časť týždňa – podobne ako celý svoj predchádzajúci život – trávil v Budmericiach, kde intenzívne pracoval. Na víkend za ním deti prichádzali, spolu sa vracali v nedeľu večer do Bratislavy a v utorok či v stredu ich opäť opúšťal a odchádzal pracovať do Budmeríc. Ak k tomu prirátame jeho pracovné cesty po celom Československu, je jasné, že deti boli dosť dlhé obdobia ponechané napospas sebe samým. Nadobudnutá sloboda bez rodičovského dohľadu im aspoň čiastočne kompenzovala bolestivú situáciu, no nebolo to ľahké ani pre ne, ani pre ich otca. Pavel, vychýrený sebadisciplínou a pracovitosťou, nevedel pochopiť, že s obrovskými nárokmi, aké mal voči sebe, nemôže uspieť u pätnásťročného chlapca, ktorý odrazu žil bez každodenného rodičovského dohľadu a musel sa navyše vyrovnať so stratou základných istôt. Kubko potreboval predovšetkým veľa lásky, veľa tolerujúcej a láskavej pozornosti a istotu, že je milovaný a prijímaný taký, aký je, aj s chybami a omylmi. Kým na to Pavel prišiel, potreboval nejaký čas. Listy, ktoré deťom písal v roku 1985, sú plné hnevu a výčitiek, hoci z nich cítiť aj otcovskú lásku a strach o ich budúcnosť. Okrem listov adresovaných Kubovi a Barbore sú tam aj listy, ktoré si Pavel vymieňal s Kubovou triednou profesorkou. Aj tá ho vyzývala, aby bol voči synovi citlivejší.

Koniec ukážky