Nerosfina

Infelici e contenti. Sull'arte di rovinarsi la vita 

© 2016 by Lit Edizioni Srl

Originally published by Castelvecchi

Illustration © Andrea Pucci

Translation © Danka Jacečková, 2018

Slovak edition © Post Scriptum, s.r.o., 2018

ISBN 978-80-89567-88-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Venované

nešťastným členom A-Teamu

I.

A žili šťastne...

Túžba byť nešťastný

A žili šťastne, až kým nepomreli... Koľko príbehov poznáme, ktoré sa končia touto frázou? Koľko filmov nám vnucuje takýto záver? A koľko naivných snúbencov hovorí, že sa vezmú, pretože chcú byť šťastní? Ľudia boli oddávna hlboko presvedčení, že túžbou každého človeka je žiť stále šťastne a spokojne. Hovoril to Seneca, povedal to svätý Augustín a spomína sa to aj v Deklarácii nezávislosti USA. No nemajú pravdu. Všetci sa v tejto veci veľmi mýlime. Dokonca existujú dobré dôvody na to, aby sme tvrdili opak. Východiskom pre rozprávanie, ktoré bude nasledovať, je teda moja téza, že:

Prirodzenou túžbou každého človeka je byť nešťastný.

Toto tvrdenie je v rozpore so zaužívaným názorom, že túžba po šťastí je prirodzená a samozrejmá. Všeobecný názor je však, prinajmenšom v tomto prípade, úplne nepodložený. Stačí sa pozrieť na ľudské správanie a dospejeme k diametrálne odlišnému záveru, že pre konanie človeka je charakteristické dôsledné úsilie zruinovať svoju existenciu aktívnym využívaním všetkých možných príležitostí k nespokojnosti, ktoré život ponúka.

Nechcem tu hovoriť o tom, ako funguje svet, o veciach, ktoré vidíme v správach v televízii, ani o geopolitických alebo sociálnych a ekonomických otázkach. Budem len pozorovať svet okolo seba z iného uhla pohľadu ako obvykle a hľadať kandidátov na nešťastie. Uvidíte, že ich nájdem veľa. 

Skúste to aj vy. Opýtajte sa na rovinu ľudí, ktorí žijú okolo vás: Si šťastný? Mnohí z nich odpovedia rozpačitým úsmevom, za ktorým sa skrýva protiotázka: „Načo sa to vlastne pýtaš?“ A potom odpovedia niečo na spôsob: „Nie som skutočne šťastný – ale kto to o sebe môže povedať? Snažím sa, ako všetci ostatní.“ A v duchu dodajú: „Bol by som šťastný, keby...“ a nasleduje zoznam dvadsiatich alebo tridsiatich vecí, ktoré sa v ich živote mali udiať inak ako sa stali – v takom prípade by boli určite šťastní.  

Zložte si ružové okuliare a zabudnite na to, že všetci chcú byť šťastní. Nasaďte si tie, ktoré vám ponúkam ja. Skúmajte tváre ľudí, ktorí idú ráno do práce: zdá sa, že ich práve prebudený mozog prekypuje nespokojnosťou. Pozorujte ľudí stojacich v rade pri pokladni. Sledujte tých, čo na križovatke čakajú na zelenú, alebo tých, ktorí zúrivo cvičia v posilňovni. Premýšľajte o mnohých negatívnych správach vo vašom okolí. Nebadáte v nich tendenciu pokaziť situácie, ktoré na začiatku vyzerali sľubne? Všimnite si, ako sa všetci neustále na niečo sťažujú. Prečo to robia? Je predsa dokázané, že nariekanie vôbec nezmenšuje pocit nespokojnosti, a napriek tomu sa väčšina vašich známych neustále sťažuje.

Zdá sa vám možné, že všetci títo ľudia sa úprimne a vedome usilujú byť šťastní a napriek tomu napokon končia v úplne opačnom rozpoložení? Má to podľa vás logiku? Nie je to tak, že za peknými frázami, kvôli ktorým sa všetci pokúšajú hľadať šťastie a možno za určitým subjektívnym presvedčením, že jednoducho treba byť šťastný, sa v podstate skrýva úsilie všetkých týchto ľudí vyhľadávať nešťastie, a dokonca sú v tomto hľadaní do istej miery úspešní? Nemôžem svoju teóriu stopercentne dokázať, ale napokon ani vy nemôžete dokázať opak. Táto téma patrí medzi kantovské antinómie, podľa ktorých dve opačné riešenia tej istej otázky sú rovnako rozumovo zdôvodniteľné.

A hoci prijímate moju teóriu, že človek je neúnavným hľadačom a výrobcom nešťastia, musíte spolu so mnou uznať, že iba veľmi zriedkavo sa niekomu skutočne podarí dosiahnuť tento vytúžený cieľ. Vo väčšine prípadov si ľudia vypomáhajú smiešnymi imitáciami a chvíľkovými patetickými stavmi ubiedenosti bez štipky skutočnej závažnosti. Neraz ste svedkami toho, ako majú chlapci v puberte dobre našliapnuté na cestu k nešťastiu, no o pár rokov zistíte, že zmutoval nielen ich hlas. Jednoducho stratili smer.

Spomínam si na smutný prípad istej mladej ženy. V osemnástke vyzerala veľmi sľubne nešťastná. Vo veku tridsaťpäť rokov ju však naplno postihlo šťastie. Neviem presne, kedy zišla zo správnej cesty, pretože som ju v istom období stratil z dohľadu. Viem iba to, že sa jej darilo byť úspešne nešťastnou až do konca štúdia na univerzite. Zjavným znakom jej nespokojnosti bola farba jej vlasov, ktorá sa v priebehu veľmi krátkeho času pohybovala v škále od fialovej cez zelenú, žltú, až po elektrizujúcu modrú. Vo svojom životopise sa mohla pýšiť nevyriešenými rodinnými vzťahmi, neustálymi výčitkami voči neprajnosti života, hlbokou nenávisťou, zlyhaniami v partnerských vzťahoch, alternatívnym štýlom života, citovými a sexuálnymi experimentmi... Skrátka, keď sa na ňu človek pozrel, pomyslel si: Ona to dokáže, bude veľkolepo nešťastná! Ale kdeže... keď som ju stretol o niekoľko rokov neskôr, takmer som ju nespoznal. Na dávne dobré časy si ani nespomenie. Čo sa stalo? Pravdepodobne nič zvláštne, urobila len niekoľko malých chybných rozhodnutí. Starí Rimania mali pravdu, keď hovorili: bonus pullus, mala gallina, teda dobré kura, zlá sliepka.

Problém je, že ani osoby, ktorým sa podarí zostať na správnej ceste, nikdy nedosiahnu dokonalosť v prežívaní nešťastia. Svet je plný polovičných nešťastníkov, ktorí sa nerealizujú naplno.

Teraz sa zamyslite nad tým, čo to znamená pre vás. Najprv pripustite, že naozaj pracujete na svojom nešťastí. S najväčšou pravdepodobnosťou to však robíte amatérsky, neodborne, a preto sú vaše výsledky polovičaté a váš pocit nešťastia je prchavý, často povrchný a labilný. Aby ste sa zlepšili, musíte zanechať neusporiadané pokusy motivované chvíľkovými popudmi. To, čo vám chýba, je systém.

Málokto vám však skutočne pomôže. Existujú stovky kníh založených na hypotéze, že človek túži byť šťastný, no je iba veľmi málo takých, ktoré vychádzajú z opačného predpokladu. Máme vynikajúce manuály na dosiahnutie úspechu, na to, ako naplno rozvinúť svoju osobnosť, ako sa stať dokonalými lídrami, ako zlepšiť svoje sebavedomie, sebaanalýzu, aj autoerotizmus, ale takmer nikto nás neučí, ako byť dokonale nešťastný. Ak však človek naozaj túži byť nešťastný, výzvou pre dobráka (ako som ja) nie je ako pomôcť nešťastnému, aby sa stal šťastným, ale ako prispieť k tomu, aby sa napoly nešťastný človek stal dokonale nešťastným.

Na dosiahnutie skutočne dobrých výsledkov by sme museli pracovať dôslednejšie: zišiel by sa manuál pre dokonale nešťastného mladého človeka, ďalší pre dokonale nešťastného seniora, osobitné poradenstvo pre slobodných a pre tých, ktorí žijú v manželstve, pre mužov a pre ženy, pre športové typy aj pre intelektuálov, pre Švajčiarov i pre Japoncov, pre bohatých aj pre chudobných. Ale to by bola namáhavá práca. Autor by mal mať osobnú skúsenosť so všetkými týmito ...

Koniec ukážky