Jaime Jo Wrightová

Ozveny medzi kameňmi

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2019 by Jaime Sundsmo

Originally published in English under the title Echoes among the Stones by Bethany House Publishers, a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A. All rights reserved

Všetky práva vyhradené. Bez predchádzajúceho písomného povolenia vydavateľa nesmie byť žiadna časť publikácie reprodukovaná, uložená do vyhľadávacieho systému alebo prenášaná v akejkoľvek forme či akýmkoľvek spôsobom – napríklad elektronicky, kopírovaním, nahrávaním. Výnimkou sú krátke citácie recenzií v tlačenej podobe.

Citáty zo Svätého písma: Biblia, slovenský ekumenický preklad. Banská Bystrica: Slovenská biblická spoločnosť, 2008.

Slovenské vydanie:

Copyright © i527.net, s.r.o., 2020

www.i527.net

ISBN 978-80-89822-49-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Starej mame Lole…

Naučila si ma, že mám byť silná,

že mám prijať smútok

a spomínať na svojich milovaných

s očami zdvihnutými v nádeji.

Navždy budem počuť Tvoj hlas.

Ozýva sa mi v srdci každučký deň.

1. KAPITOLA

Imogene Graysonová

MILL CREEK, WISCONSIN

JÚL 1946

Keď pri východe slnka obiehala na ceste dlhoročného suseda Olivera Schneidera, mala mu venovať väčšiu pozornosť. Ona si vykračovala energickým tempom, akoby kamsi meškala, on sa s rukami vo vreckách montérok na traky zapnutých na chudých, no mocných pleciach prechádzal po cestičke. Veď predsa spolu vyrástli – hoci boli skôr známi než priatelia – a Oliver len zriedka prehovoril, ak nemal čo povedať. Imogene sa síce pristavila, aby mu slušne zaželala dobré ráno, no jeho slová si nevzala k srdcu, hoci to asi mala spraviť.

Oliver sa na ňu odovzdane usmial. Odkedy sa vrátil zo zámoria, obyvatelia Mill Creeku si na jeho smutný úsmev, pri ktorom sa mu v očiach zračili duchovia minulosti, navykli.

„Na úsvite červené zore,“ zacitoval, „námorník, maj sa na pozore. Červené zore v noci, námorník radosť v srdci.“

Oliver stisol pery a nadvihol obočie, akoby sa chcel mlčky ospravedlniť za nadchádzajúcu búrku. Bol v armáde a tá ho zaviedla na druhú stranu Pacifiku. Zažil vojnu na vlastnej koži. Vedel, či je porekadlo pravdivé alebo nie.

Imogene ho mala počúvať. Namiesto toho mu venovala bezočivý úsmev a skrivila plné pery. „Och, Ollie. Vieš predsa, že nič nie je také červené ako moje pery. Sú ako jabĺčka, ba dokonca ich môžeš aj pobozkať, ak by si chcel. A pred mojím príchodom veru ešte nikdy nikto varovanie neposielal!“

Vrhla pohľad na nebo. Ranné lúče slnka žiarili sýtymi odtieňmi červenej a oranžovej. Tenká čiara oblakov svietila na ružovo a ligotala sa. Nad lánmi kukurice, siahajúcej po kolená, sa ako ohromný karmínový maskot farmárov dvíhala stodola Schneiderovcov.

Červená bola farbou krásy. Radosti. Očakávania a vzrušenia domova.

V to ráno mala cestou do práce Olivera Schneidera počúvať. Lenže nepočúvala. Deň prešiel bez výnimočných udalostí. Imogene sa vrátila domov na večeru, aby si vychutnala dokonalý pokojný večer na prednej verande s knihou v ruke za mučania kráv a cupotu mačiek po príjazdovej ceste.

Na konci dňa ju však čakal začiatok novej vojny. Osobnejšej. Tentoraz sa vojna rozhodla, že príde na návštevu k nej domov. Na miesto, ktoré by malo byť chránené, posvätné, bezpečné.

Okolo nej sa tlačili ľudia. Keď sa Imogene tackala okolo nich, vnímala ich ako šmuhy a siluety. Dýchala plytko, ale nádychy jej zneli v ušiach ako dutá ozvena a prehlušovali autoritatívne hlasy. Pretisla sa cez vchodové dvere domu a vyšla na prednú verandu. Do oka jej padla železná škrabka na topánky v tvare cvrčka, položená vedľa rohožky. Štetiny mala špinavé od hliny. Hazel cvrčka milovala. Vravievala, že je síce „neviditeľný, ale plní svoj účel“.

Imogene sa potkýnala dolu schodmi vedúcimi z verandy. Zastala na dvore. Šaty s koketnou mašľou na páse sa jej vlnili okolo lýtok. Sklonila hlavu a civela si na ruky. Mala ich otočené dlaňami k oblohe a ohýbala prsty, akoby v nich držala vzduch.

„Na úsvite červené zore…“

Imogene sa sústredila na svoje ruky.

„Námorník, maj sa na pozore…“

Prichádzala búrka. Vlastne už prišla. Imogeninu pokožku poškvrnila šarlátová a navždy zmenila jej pohľad na červenú farbu.

Bola to Hazelina krv.

Krv jej sestry.

Áno. V to ráno mala počúvať vojnou ustatého vojaka. Vedel, čo značí červená farba. Teraz tomu už rozumela aj Imogene.

Červená bola farbou smrti.

2. KAPITOLA

Aggie Dunkirková

MILL CREEK, WISCONSIN

SÚČASNOSŤ

Bolo dokonalou iróniou, že Aggie znovu stála nad otvoreným hrobom presne dva roky po tom, ako ju hrob jej matky volal, aby sa k nej pridala. Priepasť v zemi pohltila posledné fyzické pozostatky ženy, ktorá Aggie Dunkirkovú vychovávala, aby bola nebojácna a odvážna – aby sa výzve pozrela do očí a pomodlila sa, nech jej Boh dodá silu. V deň, keď jej matku pochovali, však nič z toho nepomáhalo.

Dokonca aj dážď predstavoval dvojsečnú zbraň. Vo svieži jesenný deň ako tento vedel byť povzbudivý a príjemný, inokedy sa však mohol stať predzvesťou skazy. Búrkou. Hurikánom. Alebo ako v prípade tohto cintorína – záplavou.

„Tomuto radu hovorím pätnástkový, podľa toho hlavolamu pätnástka.“ Keď pán Richardson pristihol Aggie pri pokuse zakryť zmätený smiech nad jeho prezývkou, zhrbené plecia vo vlnenom svetri sa mu o kúsok nadvihli. Rukou mávol k pôde naokolo. „No nie? Pozrite naň. Keď títo ľudia kedysi dávno ešte dýchali, všetko, čo ich miatlo, prirovnávali k pätnástke. Povedal by som, že ani my od toho teraz nemáme ďaleko.“

Nie, veru nemajú. Aggie prestúpila v premočenej tráve – ani náhodou nie naposledy – a nadávala si, že si obula červené lodičky, ktoré prechádzali mokrou pôdou ako nôž maslom.

„Dofrasa.“ Hnedá mokasína pána Richardsona dopadla kúsoček od prevráteného náhrobného kameňa, napoly zahrabaného v blate. Strčil doň špičkou topánky. S úctou. Jemne. Ale aj s trochou rezignácie. „Pred dažďom sme sa pokúšali zmapovať hroby v tejto časti. Po záplavách spred dvoch týždňov však väčšina z nich skončila pod vodou. Odkiaľ sme mali vedieť, že cintorín leží na záplavovom území? A koľké domy majú vodu v pivniciach! Lenže žiadne povodňové poistenie. Do našich končín sa vraj privalila storočná voda.“

Aggie si vytiahla opätok z trávy a pokúsila sa presunúť. Úzka sukňa jej bránila v pohybe a jej červené sako šité na mieru bolo pravdepodobne jediným jasným bodom vo viktoriánskej časti cintorína v Mill Creeku. Potlačila povzdych. Nenávidela cintoríny. Nenávidela smrť. Nenávidela skľúčenú náladu a bezfarebnosť, čo sa zvyčajne na takýchto miestach usádzali. No aj tak sa tu ocitla.

V kariére stratila pôdu pod nohami – a to nemyslela ako narážku na záplavy okolo seba – a okolnosti ju dotlačili na miesto, ktorému sa vyhýbala. Do rodného mesta svojej starej matky. K starkej s jej hlúpymi stredozápadnými vrtochmi, malicherným jazykom a excentrickými nápadmi.

„No čo, dáte sa na to?“ Pán Richardson sa otočil a nasiaknutá zem pod nohami mu okolo podrážok vytvárala čvachtajúce hnedé bubliny.

Aggie sa usilovala nerobiť grimasy a netváriť sa, že je pre cintorín v Mill Creeku pridobrá. Och, lenže ona bola. Naozaj, skutočne bola!

„Odjakživa som mala rada výzvy.“ Aggie rýchlo prikývla a prehodila si cez plece dorovna zastrihnuté dlhé čierne vlasy. Veru tak. Výzvy. Napríklad predaj luxusného domu v chicagskej štvrti Lincoln Park. Štvrť Lincoln Park napodiv vznikla ako cintorín pre pacientov s kiahňami a cholerou, ktorých stiahli chápadlá smrti. Vo chvíli, keď nedokázala zabezpečiť, aby mali jej podriadení obnovené licencie, to tiež znamenalo smrť jej kariéry realitnej maklérky. Výpoveď za vlastnú chybu by bola jedna vec, ale dostať padáka za nesplnenú povinnosť svojich podriadených… V tom spočívala zákernosť riadenia – v konečnom dôsledku za to mohla ona.

„Výborne.“ Pokývanie hlavou a chrapľavý hlas pána Richardsona vytrhli Aggie z myšlienok. Starec mávol rukou na rozbahnenú zem, prevrátené náhrobné kamene a hrobové miesta, kde odplavilo pôdu a odhalilo staré drevené debnenie a okraje rakiev. Boli v nich uložené pozostatky ľudí, ktorí zomreli skôr, ako sa vôbec začalo dvadsiate, nieto ešte dvadsiate prvé storočie.

„A ako sa bude oficiálne volať moja pozícia?“ odvážila sa spýtať Aggie.

Prišla sem ešte predtým, ako navštívila starkú. Až potom sa postaví tvárou v tvár deväťdesiatdvaročnej tigrici v zaprášenom, staromódnom dome. Musí si zabezpečiť zamestnanie, vyriešiť finančnú situáciu, to bola teraz priorita. Lenže zháňať v Mill Creeku prácu bolo ako hľadať jedlo v odpadkovom koši. Mala na výber medzi cintorínom a pozíciou čašníčky.

„Budete sekretárkou na cintoríne,“ vyštekol pán Richardson. Ovisnuté líca sa mu pri tom nadvihli v slabom úsmeve a na tvár nasadil vševediaci výraz. „My si tu na nóbl tituly nepotrpíme. Ste sekretárka a hotovo. Môžete pracovať v malej kancelárii v západnom kúte cintorína. Len nedávno sme tam zaviedli bezdrôtový internet.“

Aggie sa prinútila k úsmevu.

Pán Richardson pokynul k asfaltovej ceste križujúcej cintorín. „Vráťme sa. Nemáme dôvod postávať pri pätnástkovom rade. Tí nám nikam neutečú, teda aspoň zatiaľ. Pánabeka, veru nebude ľahké zistiť, kto je kto a čo je čo. Pekne vytiahnete záznamy a staré mapy. Dám vás dokopy s archeológom, ktorý vám so všetkým pomôže.“

„S archeológom?“

Ak budú vážne vyhrabávať rakvy, oprašovať ich štetcami a zisťovať, kto v ktorom hrobe leží, Aggie bude musieť ešte raz zvážiť prácu servírky.

„Veru tak. Jeden z členov cintorínskej rady dostal náramný nápad, že sem treba zavolať archeológa s odbornými znalosťami.“ Pán Richardson tie slová vypľul, akoby si myslel, že archeológovia vedia o mŕtvych ľuďoch menej ako on.

„Chápem,“ odpovedala Aggie stručne. Radšej bude hovoriť čo najmenej. Na dlažbe jej zaklopkali lodičky a ona na ne vrhla krátky pohľad. Mala ich úplne celé od blata. Aggie na okamih zavrela oči a snažila sa pozbierať.

Prišla o lukratívnu kariéru a skončila tu – bude identifikovať a mapovať hroby na cintoríne. Na celej situácii však bolo najzvláštnejšie to, že na túto prácu vlastne ani nemala kvalifikáciu. Lenže to by sa o ňu najprv musel niekto zaujímať. A presne to bolo pre jej život typické, no nie?

Nikto živý sa o ňu nezaujímal.

Aggie si už zvykla.

Bolo to tak, odkedy jej zomrela mama.

*

Aggie musela pozbierať všetku odvahu, aby dokázala zaklopať na dvere domu svojej starej matky. Prešlo osem rokov. Osem. Keď videla starkú naposledy, mala sladko nevinných dvadsaťštyri rokov. Obchodnú fakultu skončila len dva roky predtým, ale v tom čase už mala stabilné zamestnanie v realitnej spoločnosti s dobrou povesťou a bola pripravená dobyť svet obytných a možno napokon aj komerčných nehnuteľností. Zdalo sa jej, že život drží pevne v rukách. Lenže starká toľko kritizovala jej sny, až o sebe Aggie začala pochybovať. Ušla preč a vzdialenosť sa napokon premenila na trvalé odlúčenie.

Chápala, prečo sa ľudia rozvádzajú. Lebo potrebovali zo života vymazať negatívne hlasy. Iste, stará matka bola ktosi úplne iný ako manžel, ale aj tak. Čisto teoreticky sa Aggie toto prirovnanie pozdávalo. Cítila sa, akoby sa znovu vracala pod starý, odporný vplyv, pre ktorý sa cítila maličká a bezvýznamná. Nie. Hlúpa a podradná. Návrat k starkej jej pripadal ako návrat k dávnemu bývalému, s ktorým mala ešte stále akési väzby – nepríjemný, nežiaduci, avšak vzhľadom na okolnosti nevyhnutný.

Aggie natiahla ruku a chystala sa zaklopať na zelené vchodové dvere. Vrhla pohľad na strechu portika. Malý trojuholníkový prístrešok vyzeral ešte menší, lebo sa nad ním týčili dve poschodia starého členitého viktoriánskeho domu s vikiermi.

V jej budúcnosti sa črtalo mapovanie hrobov a opatrovanie starej matky. Dala by čokoľvek – čokoľvek –, aby sa mohla ešte raz porozprávať s mamou.

Starká mi poslala list, mami. Vraj si zlomila stehennú kosť a potrebuje pomoc. Nechcem k nej ísť. Skúšala som volať otcovi, ale ten je teraz v Nemecku s tmavovlasou manželkou číslo štyri. Aj tak viem, čo by mi povedal – že starká nie je jeho matka.

Aggie si vedela predstaviť maminu odpoveď. Nežnú. Pokojnú. Vyrovnanú.

Veď ona nehryzie, Aggie. Iba šteká. Musíš ju ľúbiť. Ako ja.

A mama ju veru ľúbila. Milovala starkú každou bunkou svojej bytosti. Aggie sa síce od starkej pred ôsmimi rokmi odlúčila, ale mama nie. Potom jej však zistili rakovinu prsníka. Krátko nato si prešla toľkým ožarovaním a chemoterapiou, že by bol zázrak, ak by išla starkú pozrieť, nieto ešte prežila ďalší mesiac. A ona neprežila. Zomrela a nechala Aggie samotnú, aby si pozbierala kúsky roztriešteného srdca a odložila ich na miesto, kde ich môže neskôr pozliepať dohromady.

Otec bol neustále preč. Mama zomrela. Stará matka mala svoje vrtochy.

Jej rodostrom bol na zaplakanie, ale Aggie slzy neronila. Ani jedinú. Ani raz.

Aggie silno zaklopala hánkami na dvere.

„Mám aj zvonček, vieš?“

Za Aggie sa ozval hlas roztrasený starobou a ona sa zvrtla na zablatených podpätkoch. Spoza rohu starého domu sa vynorila drobná zhrbená postava starkej. K zadným nohám chodúľky mala pripevnené tenisové loptičky, preto ju musela nadvihnúť, aby prešla po tráve. Nohavice námorníckej modrej mala zažehlené na puky a kvietkovaná blúzka zvýrazňovala jej živé zelené oči.

„Nevidela som ho,“ odvetila Aggie chabo. Parádny spôsob, ako po ôsmich rokoch pozdraviť vlastnú starú matku! Keď si všimla, že starká bezpochyby nemá zlomenú stehennú kosť, nedokázala si pomôcť a pocítila na jazyku trpkú pachuť. Podľa všetkého bola povinnosť prísť starkej na pomoc „falošná“. Starká by ju tak určite nazvala.

Starká mala tvár jemnú ako papier, zapýrené líca jej lemovali vrásky a lícne kosti naznačovali dávnu krásu. Naondulované a upravené sivé kučery jej padali na čelo. V deväťdesiatich dvoch rokoch bola starká dokonalá a veľmi dobre to vedela.

Stará žena potľapkala okuliare, ktoré jej viseli na krku na zlatej retiazke. „Zistila som, že keď chceš vidieť veci, ako napríklad zvonček, celkom dobre ti poslúžia okuliare,“ zavtipkovala a mávla prstom k zvončeku, ktorý si Aggie nevšimla. „Ale to je jedno. Už bolo načase, aby si ma prišla pozrieť. Poď dnu.“

Aggie sa starej žene s chodúľkou uhla a starká sa prešuchtala okolo nej. Mladá žena v zmätenom úžase sledovala, ako sa starká natiahla a otvorila predné dvere. Keď vchádzala dnu, cez plece vrhla na Aggie pohľad.

„Opustila si sa, Agnes. Musíme ťa dať do poriadku.“

Vitaj doma, povzdychla si Aggie v duchu. V tej chvíli hlboko vo vnútri začula mamin hlas.

Naozaj si prišla domov, Aggie, miláčik. Nikto iný ti už nezostal.

Tieto slová Aggie nikdy nechcela počuť, nieto ešte priznať, že sú pravdivé. Nechcela, aby zostala len ona so starkou a museli sa spoločne prebíjať životom. Nemali nič spoločné. Absolútne nič. Jedine mŕtvu rodinu, otca a zaťa, ktorý radšej ušiel, a kritické pohľady, ktorými si navzájom dávali najavo, že sa jedna druhej nezdajú vyhovujúce.

Aggie za sebou zavrela dvere a kráčala za starou mamou cez prítmie haly do prednej izby s polohovacím kreslom, televíziou a so stolíkom. Na ňom ležala pohodená škatuľa s vreckovkami, klieštiky na nechtovú kožtičku, fľaštička vínovočerveného laku na nechty a diaľkový ovládač na televíziu.

Potiahla nosom a zacítila potuchlinu. Moderné prvky starkinej provizórnej obývačky sa k historickej stavbe nehodili. Steny miestnosti pokrýval sokel z drevených panelov s ozdobným orechovým lemom. Aggie natiahla ruku a dotkla sa kvalitného dreva. Spomenula si, že starý dom sa jej odjakživa zdal nádherný. Hoci bol zaprášený a zanedbaný, pri troche láskyplnej starostlivosti by sa dal premeniť na okúzľujúci penzión alebo predať vlastníkom, ktorí rozumejú klasickej kráse.

Ale teraz? Aggie obrátila pozornosť späť k starkej, ktorá si práve opatrne sadala do polohovacieho kresla. Teraz bol dom zrastený so starou ženou a čakal, kedy hodiny prestanú tikať. Kedy sa zastaví čas. Kým sa tak stane, starká sa postará o to, aby domu aj Aggie venovala dostatočné množstvo nezáujmu.

„Vzadu v záhrade som plela kvetinový záhon.“ Starká sa usadila v kresle a natiahla sa po vreckovku. Keď si vysiakala nos, zastrčila si ju do rukáva. Potom sa na Aggie zvedavo zahľadela. „No čo? Budeš tam len tak stáť?“

Aggie potlačila vzdych. Neustále si naprávala červenú bundu a teraz si pre zmenu potiahla jej lem. Prešla nabok, posunula starožitný ušiak s vyšúchaným zamatovým sedadlom zelenej farby bližšie k starkej a sadla si. Nohy si prekrížila v členkoch, ako ju to pred mnohými rokmi naučila práve starká. Takto sedávajú dámy. Neprekladajú si nohy ani nimi nekývu ako nejaká nedbanlivá uličnica. Prekrížia si členky, sukňu pritiahnu tesne k nohám a ruky zložia v lone.

Aggie to priznávala len nerada, ale naučené držanie tela sa jej často zišlo. Keď ešte predávala. Teda kým neprišla o licenciu. Aj o svoju kariéru.

Dokelu. Tá myšlienka sa jej neustále vracala a škodoradostne sa vysmievala z jej zlyhania.

„Takže nemáš prácu?“ Starká si zložila ruky do lona a pozorne si Aggie obzerala.

„Takže nemáš zlomenú stehennú kosť?“ odvrkla jej Aggie, ale potom si zahryzla do jazyka.

„Ach, tamto.“ Starká mávla rukou. „Čo má stará ženská robiť, keď potrebuje pomoc? Musí trochu preháňať. Ale pred pár týždňami, keď som išla hore schodmi, som si určite niečo natiahla.“

Starká sa tvárila tak žalostne, až si Aggie nedokázala pomôcť a inštinktívne sa jej na tvári usadil súcit. Hneď sa ho však zbavila. Nie. Veru nie! Starká klamala a podvodom ju prinútila prísť, prinútila ju plánovať si starostlivosť o polámanú starú matku pripútanú na lôžko.

Aggie sa zamrvila a uložila nohy vedľa seba.

Starká na ne na sekundu pozrela.

Veru tak. A práve som si preložila nohu cez nohu. Na dôvažok ňou Aggie párkrát pokývala.

Navzájom sa premeriavali.

Zelené oči v zostarnutej tvári.

Hnedé oči otca, ktorý odišiel, keď mala Aggie osem rokov.

Tvrdohlavé. Zanovité. Nezlomné.

„Po smrti svojej matky si neprišla.“ Starká nechodila okolo horúcej kaše.

„Nie.“ Aggie by zbytočne popierala čosi také očividné, nijako však svoje konanie nezdôvodnila. Aj tak nemala žiadny dôvod, jednoducho nechcela prísť.

Starkej to neušlo. Prižmúrila oči. „A teraz si sa o mňa zrazu prišla starať?“

„Tvrdila si, že máš zlomenú stehennú kosť.“

Starká nonšalantne mávla rukou. „Ale aj tak si tu.“

„Nateraz.“ Aggie odmerane prikývla a pramene rovných čiernych vlasov jej padli na plece.

Starká sa na ňu jemne usmiala a tvár sa jej premenila z prísnej na absolútne rozkošnú. Svoju krásu si veru uvedomovala. Aggie to na nej videla.

„Musíme si toho veľa povedať.“ Starká sa natiahla po lak na nechty na stolíku vedľa seba. „Keď si dokončím nechty, budem potrebovať tvoju pomoc.“

„Moju pomoc?“ Aggie sa len s ťažkosťami orientovala v povýšeneckom správaní svojej starej matky.

Starká zdvihla pohľad a oči sa im stretli. Aggie tentoraz zazrela, ako v starkiných čosi preblyslo, hneď to však zmizlo v tieňoch jej dúhoviek.

„Presne tak. V záhrade leží telo. Musíme ho zakopať alebo čo, lebo ma nakoniec obvinia z vraždy a zavrú na doživotie s podmienečným prepustením po sto rokoch.“

3. KAPITOLA

Imogene

„Pustite ma za mojou sestrou!“ Imogene sa vymanila z policajtovho zovretia a predrala sa do kancelárie policajnej stanice. Opätky hnedých lodičiek jej klopkali na drevenej podlahe. Keď pochodovala k mohutnému policajtovi, odtisol sa od stola a vstal. Imogene cítila, ako ju sledujú oči niekoľkých policajtov.

Na stene ešte vždy visel vojnový plagát, na okrajoch trochu roztrhaný. Na okamih mala chuť naliehať, aby ho strhli dolu. To by však bola ďalšia bitka vo vojne, ktorá sa už skončila. Ona teraz bojovala vo svojej vlastnej.

„Slečna Graysonová…“ začal statný policajt.

„Prestaň na mňa skúšať slečnu Graysonovú, Chet.“ Imogene sa usadila na stôl a prehodila si nohu cez nohu. Ľavú ruku položila na zelenú knihu hlásení uprostred masívneho kusa nábytku a rozhodne si svojho staršieho brata premerala. „Chcem vidieť Hazel.“

Chet luskol prstami na chlapa za ňou. V očiach mu vzplanul zelený oheň, aký pravdepodobne žiaril v tvári aj jej. „Vravel som ti, že ju sem nemáš púšťať.“

Koniec ukážky