Ukážka z elektronickej knihy

Kostol v Kyjaticiach.

Na freskách je výjav posledného súdu.

Na nebesiach sú svätci a svätice, dolu na sčasti poškodenej maľbe vidieť vzkriesených ľudí (celkový pohľad na 12. strane).

Knihy z edície Stopy dávnej minulosti

odporúča Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu SR

žiakom základných a stredných škôl na vyučovanie dejepisu.

Realizované s finančnou pomocou Ministerstva kultúry Slovenskej republiky.

© Pavel Dvořák 2014

© Photography Jakub Dvořák 2014

© Design Pergamen Trnava, s. r. o.

Recenzovali PhDr. Daniela Dvořáková, CSc., Mgr. Miriam Hlavačková, PhD.,

PhDr. Martin Štefánik, PhD.

Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová

Register a zoznam použitej literatúry zostavila Mgr. Miriam Hlavačková, PhD.

Vydavateľstvo Rak Budmerice 2014

Vydanie prvé

Sadzba a grafická úprava Libros, s. r. o., Trnava

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica

ISBN 978-80-85501-61-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Pohľad do svätyne kostola v Kyjaticiach je návratom do troch historických období.

Fresky za oltárom ukazujú do Talianska, aj keď nevieme, či sú priamym dielom talianskych umelcov, napríklad potulných maliarov, alebo vznikli pod talianskym vplyvom, podľa talianskych predlôh, alebo sú dielom domáceho umelca po návšteve Talianska. Pamiatkari si najčastejšie myslia, že ich autormi sú miestni ľudia, ktorých do umenia fresky zaučili Taliani.

Všetko je možné a azda aj všetko platné; ako kde a ako kedy. Vybielený strop a steny ukazujú na protestantský purizmus, ktorý odmietal výzdobu kostolov; staré fresky zatreli vápnom, a tým ich vlastne ochránili, takže sa aspoň sčasti mohli neskôr obnoviť (kostol je evanjelický dodnes).

Ale kyjatický prípad je trochu iný, fresky zmizli po zrútení a oprave kostolnej klenby.

Korunou príbehu o metamorfózach je renesančný oltár, ktorý je zavŕšením cesty talianskeho umenia v gemerských (malohontských) kostoloch.

Sicílski králi na uhorskom tróne

Prológ

Na priečelí Florentskej radnice stojí slávna Michelangelova socha Dávida. Na fasáde nad Dávidom je vyobrazený dlhý rad erbov a medzi nimi aj erb našich kráľov Anjouovcov.

Je v tom kus symboliky, a možno aj čosi viac, preto nezaškodí, ak sa vo Florencii trochu pristavíme.

Dávid a erb časovo nesúvisia. Michelangelo sa narodil sto rokov po smrti posledného Anjouovca, ale napriek tomu sú nám čímsi blízki. Kdesi medzi nimi sa ocitajú začiatky našej renesancie.

Bol to významný a slávny čas. „Talianske storočie“, ako sa niekedy hovorí – nielen preto, že na uhorskom tróne sedeli Taliani –, bolo pre celú krajinu, vrátane Slovenska, obdobím významných zmien, ktoré sa začínali vo Florencii a v ďalších talianskych mestách. Počas talianskeho storočia sa dokonca niekoľkokrát schyľovalo k spojeniu oboch trónov, a tak sa aj slovenské dejiny v tom čase aspoň sčasti pomiešali s dejinami Talianska.

To nie je málo. Jednoducho je úžasný pocit hľadať naše dejiny na civilizačnom vrchole vtedajšej Európy. No nie je to zas také jednoznačné, ako by sa mohlo zdať. Aj v tomto hľadaní je kus symboliky z priečelia Florentskej radnice. Dávid je obor, ale na erb by nedosiahol, aj preto nie, lebo anjouovský znak je vyobrazený oveľa vyššie, a ešte k tomu za rohom na susednej stene. Napokon aj radničný Dávid je len novodobou kópiou, originál stojí v neďalekej Galérii Akadémie a je oveľa krajší, čo napokon ani nemôže byť inak.

Uhorské (a teda aj slovenské) dejiny sa s talianskymi dejinami začali spájať ďaleko od Florencie, v Neapole, keď si neapolský princ Karol II. z Anjou, zvaný Chromý, vzal v roku 1270 za manželku uhorskú princeznú Máriu. Mária bola dcérou nášho kráľa Štefana V. a sestrou jeho syna a nástupcu Ladislava Kumánskeho. Keďže Ladislav nezanechal následníka, cez Máriu si Anjouovci začali uplatňovať nároky na uhorský trón.

Aj v Neapole zostal z tých čias kus našich dejín. Mária tam dala postaviť kláštor Donna regina. Dnes v ňom sídli Diecézne múzeum, plné nádherných diel, ktoré pripomínajú Uhorské kráľovstvo a jeho svätcov.

Máriu tam aj pochovali, rovnako niektoré z jej detí. A mala ich štrnásť, z toho päť synov; tí založili niekoľko anjouovských rodových vetiev: uhorská patrila prvorodenému Karolovi Martelovi.

Po smrti Ladislava Kumánskeho pápež vyhlásil uhorský trón za uprázdnený a udelil ho už spomenutému Karolovi Martelovi. Pápežský legát ho formálne korunoval, čo však uhorských veľmožov veľmi nezaujalo, no najmä Karol Martel sa o uhorskú korunu nikdy neuchádzal. Čakala ho totiž oveľa lákavejšia kariéra – neapolská koruna.

Aj to si vyžaduje vysvetlenie.

V stredoveku nejestvoval jednotný taliansky štát. Krajina bola rozdrobená na desiatky malých štátikov (dokopy ich bolo okolo sto), ktoré spájala tradícia antického Ríma a Dante, najväčší taliansky básnik a jeho jazyk, čo je takisto úžasné vysvedčenie.

Politická aj geografická mapa vtedajšieho Talianska bola veľmi zložitá.

Ani súčasníci sa v nej zrejme veľmi nevyznali. Známe sú niektoré mestské štáty, veľmoci vtedajšieho sveta: Florencia, Benátky, pápežský štát v Ríme a ďalšie.

Pre naše rozprávanie je dôležité Sicílske kráľovstvo, kam patrila nielen Sicília, ale aj Neapol, celý taliansky juh a ešte kus Afriky. Sicílske kráľovstvo bolo sicílske, talianske, ale takmer stále mu vládli cudzinci: Longobardi, Byzantínci, Arabi, Normani, nemeckí Staufovci, francúzski Anjouovci, španielski Aragónci... Je to fakt, ktorý ešte väčšmi komplikuje poznávanie, no nedá sa tomu vyhnúť, lebo najmä Sicílske kráľovstvo vošlo do našich dejín.

Prvým panovníkom zjednoteného Sicílskeho kráľovstva bol Norman Roger II. Panoval dávno-pradávno, medzi rokmi 1130 a 1154, a je veľmi zaujímavé, že už on sa zapísal do našej histórie. Na jeho dvore v Neapole v dodnes zachovanom paláci Castel dell’Ovo žili učenci a umelci, kresťania aj Arabi, a medzi nimi geograf a cestovateľ Abū cAbdalláh Muhammad al-Idrīsī, autor Poučnej knihy pre cestovateľa nazývanej Rogerova kniha. Žil na začiatku 12. storočia, veľa cestoval a navštívil aj Uhorské kráľovstvo. Písal aj o Slovensku, o mestách Nitram a Búzána, čo je dnešná Nitra a Bratislava, ktoré pravdepodobne osobne navštívil.

Nitram je vraj veľké kvitnúce mesto, rozložené v širokom údolí, má veľa obyvateľov, pretekajú cezeň rieky a naokolo sú úrodné polia. Je veľmi bohaté a má dostatok svetských statkov; v okolí sú vinice a kvitnúce záhrady.

O Bratislave vie, že leží na Dunaji, je mestom stredne veľkým, prekvitajúcim, s mnohými obyvateľmi. Je v ňom dostatok rozličných vecí a tovarov potrebných na živobytie. Je husto zastavané domami.

Správy o našich mestách získal od obchodníkov, je to teda predovšetkým kupecký pohľad, ale aj od námorníkov, pútnikov, križiackych zbehov, cestovateľov a večne putujúcich Židov. V zemepise je dobrý, politike sa veľmi nevenuje, čo je škoda. Ale aj tak vykonal malý zázrak. Nemožno sa teda čudovať, ak svet ocenil Idrīsīho informácie. Jeho mapu sveta vyryli do striebra: vážila vraj tristo kilogramov (podľa niektorých autorov stopäťdesiat) a slúžila tristo rokov. Al-Idrīsī na nej vyznačil sedem svetadielov, obchodné trasy, jazerá, rieky, nížiny, pohoria a najvýznamnejšie mestá.

Stávalo sa, že aj Uhorské kráľovstvo vstupovalo do talianskej histórie, a to nielen cez tovar, ktorý prevážali kupci – vývozným artiklom boli aj uhorské princezné, čo sa niekedy odohrávalo za dramatických okolností.

Kráľovná Konštancia bola manželkou uhorského kráľa Imricha a matkou jeho syna Ladislava. Po smrti manžela musela pred vládychtivým Ondrejom, mladším bratom Imricha, ujsť do Talianska (Ladislav cestou nečakane zomrel).

Nie je to celkom typický prípad, Konštancia nebola princeznou, ale kráľovnou, dcérou aragónskeho kráľa Sicílie, utekala teda do svojej niekdajšej domoviny. Pre naše dejiny je však dôležitá.

Hoci mala len dvadsaťšesť rokov, podľa vtedajších zvyklostí ju ako vdovu čakal kláštor, kam sa po príchode do Aragónska uchýlila. Ale nezostala v ňom – brat jej dohodol svadbu s mladým, sotva pätnásťročným Fridrichom II.

To bolo niečo veľmi významné, cisára Fridricha neskôr prezývali Stupor mundi – Div sveta. A oprávnene.

Narodil sa za kurióznych okolností. Jeho matka, takisto Konštancia, mala už štyridsať rokov a nik neveril, že je ťarchavá. Rodila preto verejne na námestí v Jesi pod otvoreným stanom, pred zrakmi obyvateľov mesta, biskupov a kardinálov. Námestie dodnes nesie Fridrichovo meno a významnú udalosť pripomína kamenný pomník.

Do nášho príbehu teda vstúpili dve Konštancie: Fridrichova matka, dcéra normanského kráľa – a uhorská kráľovná, Imrichova, neskôr Fridrichova manželka. Bol by to vzťah svokry a nevesty, lenže staršia Konštancia štyri roky po pôrode zomrela.

Fridrich bol veľmi vzdelaný človek, vedec, zoológ, autor knihy o sokoliarstve. V Neapole založil najstaršiu štátnu univerzitu na svete ako protiváhu cirkevnej vzdelanosti. Bol vraj mlčanlivý, ale mal rád učené debaty, napríklad o matematike, no predovšetkým bol významným vládcom. Konštancia po jeho boku urobila obrovskú kariéru, stala sa kráľovnou sicílskou, rímskou, neskôr aj cisárovnou.

Keď zomrela, pochovali ju v Palerme. Koruna, ktorá sa neskôr našla v jej hrobke, sa nápadne podobá na svätoštefanskú korunu. Asi sa nikdy nezabudlo, že bola uhorskou kráľovnou.

Fridrich mal blízko k Arabom, Arabi ho strážili aj vychovávali, bol znalec islamu, dokonca mal svoj hárem...

Arabi boli jeho svetom, ale hlboko sa zapísal aj do európskej politiky, napríklad slávnou Zlatou bulou sicílskou, ktorou v roku 1212 Přemyslovi Otakarovi I. potvrdil zvrchovanosť Českého kráľovstva, nezávislosť od Nemcov a zaručil dedičnú hodnosť českým kráľom.

Bol to veľký panovník, a práve ním sa začínajú talianske súvislosti našich dejín.

Jeho nástupcom sa stal syn Konradin. Pravda, v čase Fridrichovej smrti mal len dva roky, a tak namiesto neho ako regent vládol strýko Manfred.

Manfred mal veľké plány, chcel zjednotiť Taliansko, lenže pápež bol proti tomu a ponúkol sicílsky trón Karolovi z Anjou, najmladšiemu zo štrnástich detí francúzskeho kráľa Ľudovíta VIII. Kapeta. Dvadsaťročný Karol dostal od svojho brata grófstvo Anjou, čím sa cez svojich potomkov zapísal do našich dejín ako kráľ francúzsko-sicílskeho pôvodu.

Pápež ho v Ríme korunoval, no trón si musel vybojovať sám. Vojsko vraj zaplatil zlatom z roztavených manželkiných šperkov. Porazil Manfreda (ktorý v boji padol) a ujal sa vlády. Lenže vtedy už šestnásťročný Konradin odmietol zrieknuť sa dedičstva, vytiahol do vojny – a prehral.* Karol ho nechal pre urážku majestátu odsúdiť na smrť. Popravili ho na Trhovom námestí v Neapole a jeho telo hodili na pobreží napospas morským vtákom.

* Konradinov príbeh už poznáme zo šiesteho zväzku Stôp dávnej minulosti (Slovensko v stredoveku), ale obísť ho nemôžeme.

Bola to kruté, ostentatívne, teatrálne, a bolo to aj nehorázne. Konradin bol synom cisára, posledný Staufovec a oprávnene budúci cisár. Karol narušil všetky morálne i etické normy, on bol uzurpátor, nie Konradin – ešte aj pápež ho napomenul za krutosť. Je to dôležité aj pre naše dejiny: stojíme pri koreňoch panovníckeho rodu, ktorý vládol v Uhorskom kráľovstve takmer sto rokov a aj v Uhorsku sa dopustil podobných nepochopiteľných skutkov.

Karol bol krutý, ale aj šikovný a úspešný, a to sú vlastnosti, na ktoré netreba zabúdať.

Už na začiatku tejto kapitoly sme spomínali Karola Martela a jeho nechuť uchádzať sa o uhorský trón. V roku 1295 náhle zomrel a na uhorskú korunu zaútočil jeho syn Karol Róbert. Odišiel z Neapola a vylodil sa v Chorvátsku. Od starého otca Karola II. Chromého (syna a nástupcu Karola I.) dostal vojakov, obilie i peniaze. Florentské peniaze. Florentskí bankári stavili na Anjouovcov, vedeli, že sa im to oplatí, a kalkulovali správne. Karol Róbert sa stal uhorským kráľom aj s ich pomocou.

Po úpadku kráľovstva za posledných Arpádovcov, keď si magnáti robili, čo chceli, keď krajina chudobnela, hospodársky upadala, zlomil svojvôľu veľmožov, uskutočnil hospodárske reformy, rozvinul baníctvo, do krajiny priviedol taliansky kapitál, kultúru, vedu, myšlienky začínajúcej renesancie. Florentskí bankári vložili svoje peniaze napríklad aj do Kremnice. (Zvýšili ťažbu zlata tak výrazne, že Uhorsko sa v ťažbe zlata stalo európskou veľmocou, a hoci zlato sa už dávno minulo, dodnes jestvuje pamiatka na tie časy – stále fungujúca kremnická mincovňa.)

Karol Róbert zabezpečil budúcnosť kráľovstva nielen vojensky a hospodársky, ale aj dedičmi. Dlho deti nemal. Dvakrát ovdovel, až tretia kráľovná, poľská princezná Alžbeta, mu porodila päť synov, z nich traja sa dožili dospelosti. O dedičstvo bolo postarané, no potom sa stalo čosi strašné, čo celkom mohlo zmeniť beh našich dejín. Už to poznáme z predchádzajúceho zväzku Stôp dávnej minulosti, ale aj tak treba túto udalosť aspoň v skratke zopakovať.

Keď 17. apríla 1330 kráľ obedoval v paláci pod hradom Visegrád spolu s kráľovnou a dvoma synmi, štvorročným Ľudovítom a trojročným Ondrejom (najmladší Štefan sa narodil až o dva roky) ku kráľovskému stolu nenazdajky pristúpil Felicián Zach, vytasil ostrý meč a vrhol sa na kráľa, kráľovnú a ich synov. Ľahko poranil kráľovu pravicu a kráľovnej odťal na pravej ruke štyri prsty.

Takto situáciu opísal neznámy autor Obrázkovej kroniky (to isté sa píše aj v ostatných uhorských kronikách):

„Keď však chcel Felicián zmárniť stojacich kráľovských chlapcov, ich vychovávatelia, a to syn Júliusa z Kňažíc a syn palatína Jána Mikuláš, sa mu postavili na odpor. No zatiaľ čo spomínaní chlapci stačili ujsť, oni utrpeli smrteľné zranenia na hlave. Vtom driečny mladík, Alexandrov syn Ján, v tomto čase pomocný stolník kráľovnej, vrhol sa na Feliciána ako na krvižíznivé zviera, čakanom mu zaťal medzi krk a lopatku a zvalil ho na zem. Nato sa dverami z každej strany hrnuli kráľovskí vojaci – šermiari – s hrozivými mečmi a naničhodníka rozsekali na kúsky.“*

Kráľ sa kruto pomstil. Na smrť odsúdili všetkých príslušníkov rodu Feliciána Zacha až do tretieho kolena, vzdialenejších príbuzných doživotne uväznili alebo vyhnali. Strašne skončila Zachova krásna dcéra Klára. Vyrezali jej nos a pery, takže jej trčali iba zuby, na rukách jej odrezali osem prstov a potom ju polomŕtvu nosili na koni štvrťami a ulicami mnohých miest a donútili úbohú prevolávať tieto slová: „Kto je neverný kráľovi, dostane vždy takúto odplatu.“**

* Kráľovský palác vo Visegráde jestvuje dodnes. Už bol v hroznom stave, jeho zrúcaniny však Maďari opravili a z veľkej časti zrekonštruovali. Miesto atentátu by sme tam však hľadali márne. Palác dostal podobu, akú mal v časoch kráľa Mateja Korvína.

** Aj tieto udalosti poznáme zo šiesteho zväzku Stôp dávnej minulosti (Slovensko v stredoveku), ale treba sa k nim vrátiť. Rovnako sa treba vrátiť k talianskym cestám kráľovnej Alžbety a jej syna Ľudovíta Veľkého, aby sme si mohli porovnať, ako udalosti vyzerali z druhej strany.

S takou krutosťou sme sa v dejinách Uhorského kráľovstva ešte nestretli. Vyvolala zdesenie aj v zahraničí, písali o nej kronikári v Nemecku, Poľsku, Taliansku…

V Taliansku sa v tom čase odohrávali významné udalosti. Karol Chromý zomrel a jeho syn Róbert Múdry nemal mužského dediča. Chcel preto, aby sa sicílskou kráľovnou stala jeho vnučka Jana. Uhorskí Anjouovci to mohli prekaziť, preto sa dohodol s Karolom Róbertom, že šesťročnú Janu zasnúbia s rovnako starým Ondrejom, synom uhorského kráľa.

A to je významná chvíľa – dejiny Sicílskeho a Uhorského kráľovstva sa začali spájať.

Škoda len, že sa to neodohralo príjemnejším spôsobom.

V roku 1333 Karol Róbert priviezol Ondreja do Neapola a už tam aj zostal. Navždy...

Situácia sa nevyvíjala dobre. Ondrej si Talianov nezískal: pripadal im hrubý, neokrôchaný, agresívny. Vysmievali sa mu, rovnako jeho dvoranom, v ktorých videli barbarov.

Keď dosiahli dospelosť, Jana sa za Ondreja vydala. Ich manželstvo sa však nevydarilo, azda aj preto, lebo Jana bola vzdelanejšia a múdrejšia. S tým sa asi nedalo nič robiť: bola dcérou renesancie, Ondrej bol synom stredoveku...

Keď Jana mala sedemnásť rokov, pápež ju korunoval za sicílsku kráľovnú. Ondreja korunovať odmietol.

To bola vážna vec. Plány oboch otcov panovníkov sa rúcali. Keď v takmer rovnakom čase zomreli, vypravila sa cez Rím do Neapola Ondrejova matka Alžbeta.

Na dary a úplatky viezla vyše päť ton kremnického zlata.

Jej návšteva v Ríme bola veľkou udalosťou. Navštívila kostoly a sväté miesta, no najmä dala opraviť most Ponte Muolli.

Ide o slávny Pons mulvius alebo milvius. Jeho sláva spadá do roku 312, keď sa schyľovalo k jednej z najvýznamnejších bitiek v dejinách kresťanstva medzi cisárom Konštantínom a proticisárom Maxentiom, ktorý veľmi sužoval Rimanov.

Koniec ukážky