Ukážka z elektronickej knihy

Z moháčskych močiarov sa vojna

o Uhorsko v priebehu niekoľkých rokov presunula

do slovenských hôr. Aj o Kapušiansky hrad sa bojovalo

už v čase vojny dvoch kráľov.

Knihy z edície Stopy dávnej minulosti

odporúča Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu SR

žiakom základných a stredných škôl na vyučovanie dejepisu.

Realizované s finančnou pomocou Fondu na podporu umenia.

© Pavel Dvořák 2016

© Photography Pavel Dvořák mladší 2016

© Photography Jakub Dvořák 2016

© Design Pergamen

Recenzovali PhDr. Daniela Dvořáková, DrSc., a univ. prof. PhDr. Peter Kónya, PhD.

Turecké reálie Miroslava Darnadyová

Koncepcia obrazovej časti Mgr. Zuzana Ludiková

Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová

Register PhDr. Miriam Hlavačková, PhD.

Časová os Juraj Vontorčík

© Vydavateľstvo RAK Budmerice 2016

Vydanie prvé

Sadzba a grafická úprava Miroslava Magulová

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica

ISBN 978-80-85501-65-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Bohaté mesto Štítnik patrilo medzi najvýznamnejšie strediská uhorského

železiarstva. V 17. storočí bohatlo z predaja delových gúľ, ktoré vyrábal Gabriel Bakoš.

Jeho hrad na obranu proti Turkom bol postavený v močiaroch, ale nevyužil ho,

mal dosť peňazí, aby sa vyplatil. Gabriel Bakoš je pochovaný v štítnickom kostole. Jedinečná je Bakošova zbroj, rozvešaná okolo pohrebného štítu, mortuária.

Tento kedysi bežný, dnes už vzácny pohrebný dar, je zrejme jediný

tohto typu zachovaný na Slovensku.

Prológ

Bitka pri Moháči v roku 1526 sa považuje za koniec stredoveku a začiatok novoveku. Nie je to jediný medzník. V iných krajinách kladú za rozhranie medzi stredovekom a novovekom pád Konštantínopola, objavenie Ameriky a možno aj iný letopočet…

Moháč rozhodne nie je dobrým začiatkom. Práve po ňom sa začína éra strašných osmanských vojen, ktorá trvala takmer 160 rokov. Päť-šesť generácií obyvateľov Slovenska nepoznalo mier, žilo v strachu a – ako sa často ukázalo – v oprávnenom strachu. Hospodárstvo bolo na kolenách, celé kraje vyľudnené, všade utrpenie. Trpelo všetko: spoločnosť, kultúra, politika.

Čitateľsky je to však zaujímavé obdobie, nabité udalosťami, drámami a tragédiami, nezriedka aj hrdinstvom.

Keď som začal písať o tomto období knihu, dospel som k záveru, že ak kniha nemá byť nudná a stereotypná, jeden zväzok nestačí. A tak som začal hľadať čiaru na rozdelenie tohto obdobia a napokon som si zvolil sultána Sulejmana, výraznú postavu, postrach našich predkov.

Jeho príbeh sa začal ďaleko, na začiatku tureckých vojen, dávno pred Moháčom, no nemohol som obísť ani opisy predmoháčskej spoločenskej krízy, ktorá silnela po príchode reformácie, a rovnako hospodárskej krízy, ako ju vidieť v povstaní stredoslovenských baníkov.

Potom sa už udalosti rozbehli. Usiloval som sa ich sledovať krok za krokom a láskavý čitateľ nech sám posúdi, ako sa mi to podarilo.

Strelivo z kameňa a zo železa. Veľké biele gule do kanónov

sú ručne vykresané z andezitu.

Zo zbierok Slovenského banského múzea v Banskej Štiavnici.

Ilustrátori kníh, ktoré hojne vychádzali už v 17. a 18. storočí, sa však nevenovali len Turkom; v hrôzostrašných scénach zachytávali neuveriteľnú surovosť kresťanských žoldnierov. Obrázky zo starých, zabudnutých diel z historických fondov Lyceálnej knižnice v Bratislave som použil v tejto knihe spravidla bez textu, hrozné scény sú zväčša aj tak len vymyslené.

Poklad palatína Leustacha

Brokát bol látkou kráľov, nádherná purpurová tkanina zafarbená šťavou zo vzácnych morských mäkkýšov. Brokát pretkávaný zlatom sa nazýval zlatohlav. V Uhorsku sa nevyrábal, dovážal sa z Benátok a Nizozemska. Jedenásť lakťov zlatohlavu ukrytého v truhlici v sakristii kapitulského kostola v chorvátskej Čazme predstavovalo bohatstvo, o to väčšie, že jeho vlastník Leustach z Jelšavy priložil do truhlice čelenku zdobenú perlami, tri strieborné kalichy, štyri strieborné lyžičky, 150 zlatých dukátov, desať prsteňov – tri pozlátené a štyri ozdobené drahokamami, vzácny kameň zasadený do striebra, krištáľ a 53 strieborných gombíkov. Nebol to kráľovský poklad, ale bol iba o málo chudobnejší, napokon ani Leustach nebol kráľom, ale palatínom, druhým mužom Uhorska, a to za kráľom, v tom čase aj cisárom Žigmundom Luxemburským, veliteľom križiackeho vojska, ktoré sa v roku 1396 vybralo do vojny proti Turkom.

Možno práve v tej chvíli Leustach, azda v tušení nedobrého, ukryl v truhlici svoj poklad…

Proti Žigmundovi a Leustachovi stál najvyšší vládca Osmanskej ríše sultán Bajezid I. Odhodlaný hráč. Azda vedeli, čo môžu čakať. Predviedol to celému svetu pred siedmimi rokmi, v roku 1389, po nečakanej smrti svojho otca sultána Murada I. Ak chcel zdediť vládu a stať sa novým panovníkom, musel sa zbaviť staršieho brata (a súpera), navyše to musel vykonať rýchlo.

A vyriešil to skratkou – dal brata zavraždiť.

Jeho nekompromisný čin sa stal vzorom pre viacerých ďalších tureckých hodnostárov aj v neskorších časoch.

A ešte jedno je dôležité. Bajezidov otec zahynul v slávnej bitke na Kosovom poli a to je udalosť, ktorá sa úzko dotýka slovenských (uhorských) dejín. Preto sa v našom rozprávaní musíme vrátiť dozadu.

Začalo sa to dávno a ďaleko, na druhom konci svetadielu, pod pohorím Altaj v dnešnom Mongolsku, na východ od eurázijských stepí, na juh od rieky Jenisej a jazera Bajkal. Jednoducho ďaleko. Tam vraj bola turecká pravlasť. Vieme to od ich susedov. Čínske runy spomínajú Göktürkskú alebo aj Köktürkskú ríšu, čo v preklade znamená Ríšu nebeských alebo aj modrých Turkov, keďže staroturecké slovo kök znamená nebo alebo modrý a slovo turk silný.

Korene sú to starobylé, ale aj primerane starobylosti neisté, už aj preto, lebo spomínaná ríša bola voľným spojením, konfederáciou kočovných kmeňov, a také konfederácie neboli trvalé, menili sa, zväčšovali i zmenšovali. Vyznať sa v kočovníckom svete bolo vždy zložité už kvôli nevyhnutnému, a teda ustavičnému pohybu čried, s ktorými nomádi blúdili po neprehľadnej stepi. A tak sa hovorí všeličo, aj to, že Turci majú spoločných predkov s Hunmi a Mongolmi,  že Turkom bol aj slávny Atila, Boží bič, Turkom bol dokonca aj vnuk biblického Noema, ktorý sa po potope sveta usadil v Strednej Ázii.

Ríšu modrých Turkov založil vraj kmeň Ašinov. Meno Ašina je odvodené z mongolského šina, vlk, a čínskej predpony a, ktorá slúži na vyjadrenie úcty. Predkov Ašinov vyvraždili príslušníci kmeňa Lin. Jednému ašinskému chlapcovi odťali ruky a nohy a nechali ho, aby v utrpení pomaly zomieral. Lenže on prežil. Bezvládneho chlapca našla vlčica a odniesla ho do hôr. Vrahovia si uvedomili, že urobili chybu, a začali ho hľadať, lenže vlčica ukryla chlapca v jaskyni a tam mu porodila desať detí. Vyrástli z nich Ašinovia, ktorí založili spomínanú Göktürkskú ríšu. Povesť o vlčici je v Turecku známa, populárna bola hlavne v 19. storočí, v čase tureckého národného obrodenia. Aj modrá farba má hlbokú symboliku; naznačuje to francúzske slovo turquoise, tyrkys, tyrkysová modrá, odvodené zo slova Turc, Turque, teda Turek, Turkyňa.

Realitou sa turecký svet stal v čase panovania Osmana Beja, čo bolo tiež dávno ‒ v rokoch 1280 až 1324. Osman založil panovnícku dynastiu, ktorá sa o dve storočia na veľmi dlhý čas stala priamou súčasťou našich dejín.

Meno Osmana Beja pripomína, že by bolo správnejšie hovoriť o Osmanoch ako o Turkoch a možno najsprávnejšie o osmanských Turkoch, ale v Európe sa vždy hovorilo o Turkoch, takže aj v tejto knihe budem oba názvy striedať. Naproti tomu v Osmanskej ríši sa Osmani spomínajú takmer výhradne len v súvislosti s príslušníkmi vládnucej vrstvy. Sami sa tak označovali, Turkov brali len ako príslušníkov nižších vrstiev, vidiečanov a pod. Až v 19. storočí, v čase národného obrodenia, keď aj do Osmanskej ríše prenikli myšlienky nacionalizmu, získalo slovo Turek pozitívny význam. Za Turkov sa označovali intelektuáli aj niektorí vyššie postavení jednotlivci. Turci začali hľadať svoje korene, ich hĺbka ich nadchýnala, a rovnako herojská história, spomienka na víťazstvá, silu a veľkosť hrdinských predkov. Tak to bolo v čase, keď sa Osmanská ríša zmenšovala, upadala, menila takmer na kolóniu európskych mocností.

Osman Bej prišiel s novou stratégiou: nerozširovať ríšu na úkor silných moslimských susedov, ale na úkor slabnúcej Byzantskej ríše, hoci aj tá ešte mala obrovskú rozlohu. Dobyl Jenišehir, prvé významnejšie mesto na území Byzantskej ríše, a povýšil ho na hlavné mesto Osmanskej ríše. Tým sa začal pomalý proces usadzovania dovtedy túlavých kočovníkov. Z Osmanskej ríše sa stával skutočný štát s hlavným mestom, hranicami a usadlým obyvateľstvom.

Známy je Osmanov sen o budúcnosti ríše. Osman často navštevoval šejcha Edebaliho. Vážil si jeho názory azda aj preto, lebo v šejchovom dome sa stretávali derviši a viedli spolu dlhé dišputy. Keď raz u Edebaliho nocoval, prisnilo sa mu, ako zo šejchovej hrude vychádza polmesiac a vstupuje do hrude Osmana. Netrvalo dlho a z Osmanovho pupka začal vyrastať obrovský strom. Konármi zakryl celú zem. Šejch Edebali sen ráno vyložil: ak si Osman zoberie za manželku jeho dcéru, ich potomkovia ovládnu svet.

Dalo by sa teda povedať, že to bol politický sen, ktorý na stáročia predurčil taktiku ríše Osmanov.

Po smrti Osmana sa stal vládcom Orhan Gazi (1324 ‒ 1359). Naplnil Osmanovu stratégiu a sústredil sa na boj proti neveriacim, vyhýbajúc sa konfliktom so silnejšími moslimskými turkickými susedmi. V priebehu nasledujúcich šiestich rokov Orhan ovládol väčšinu byzantského územia v severozápadnej Anatólii a presunul svoj záujem na Európu. Dobyté územia ako prvý z osmanských vládcov po vyplienení obsadil nomádmi, čím zaručil trvalú príslušnosť dobytého územia k Osmanskej ríši.

A to je chvíľa, keď si Európa po prvý raz naplno uvedomila tureckú hrozbu a začala myslieť na spoločnú križiacku výpravu.

Orhanovým nástupcom sa stal Murad I. (1360 ‒ 1389), veľký, víťazný vojvodca. Dobyl Tráciu, Macedónsko, Bulharsko, Srbsko. A stal sa prvým skutočným budovateľom Osmanskej ríše. Konštantínopolu sa vyhýbal, mesto chránili mohutné hrady, ktoré postavili ešte v 4. storočí a svojou monumentalitou dodnes ohromujú, aj keď sú zväčša už celkom zničené. Boli dlhé takmer sedem kilometrov a na zraniteľných miestach zdvojené. Najväčšou silou Osmanov bola nomádska jazda a tá bola voči obrovským hradbám bezmocná. Hoci aj to je pravda, že pod Muradovým velením použili Osmani po prvýkrát delá a muškety a účinok streľby bol ohromujúci (budeme o tom hovoriť aj v kapitole o bitke pri Moháči).

V roku 1361 dobyl Murad európsky Drinopol (Edirne), druhé najdôležitejšie mesto Byzantskej ríše, a povýšil ho na hlavné mesto Osmanskej ríše. Bol to úder, ktorý spojil Srbsko, Bosnu a Uhorsko, lenže Murad ich spojené vojsko porazil v bitke na Marici; veľa nechýbalo a bol by v nej zahynul aj uhorský kráľ Ľudovít Veľký.

Až do tejto chvíle bolo uhorsko-turecké nepriateľstvo prejavom súperenia oboch mocností o Balkán. Bitka na Marici varovala, že nepotrvá dlho a Balkán sa stane vazalom Turkov, čo bolo krajne nebezpečné, lebo z Balkánu popri Dunaji vedie cesta do srdca Uhorského kráľovstva.

Murad bol nielen skvelý stratég, ale aj politik. Dobyté územia nezabezpečoval iba vojensky, ale veľmi účinne aj presunom obyvateľstva. Turkických (tureckých) nomádov z Anatólie sťahoval do Európy, čo oslabovalo ich celistvosť, a európskych kresťanov, naopak, do Anatólie, čím si poistil lojalitu ich príbuzných, ktorí zostali v Európe.

Pri tejto príležitosti treba pripomenúť, že osmanský islam bol tolerantný voči „ľuďom Knihy“, kresťanom a židom vyznávajúcim toho istého, jediného Boha. Ak akceptovali moslimskú nadvládu, Turci im zabezpečili ochranu života, majetku a viery, pravda, museli za to platiť daň, ktorou sa vykúpili z vojenskej služby. S týmto problémom sa ešte stretneme, lebo ani na území dnešného Slovenska, a najmä Maďarska, Osmani nepodporovali islamizáciu, a to kvôli uvedenej dani: prinášala do štátnej pokladnice veľké zisky.

V roku 1388 spojené vojsko Srbska a Bosny porazilo turecké vojsko pri Plošniku na srbskej Morave a prinútilo ho na ústup. Turci teda neboli neporaziteľní. Nová skúsenosť povzbudila Srbov, Bulharov, Bosniakov a niektorých Albáncov, aby sa proti Turkom spojili v Balkánskej únii. Lenže prešiel iba rok a vojská Balkánskej únie podstúpili na Kosovom poli tragickú bitku, ktorá zaviedla Srbov a ďalšie balkánskeho národy na celé stáročia do tureckého područia.

Osmanské vojsko viedol osobne sultán Murad. Nepriateľa porazil, ale sám zahynul (v boji víťazne pokračoval jeho nám už známy mladší syn Bajezid).

Dobové svedectvá sa v informáciách o Muradovej smrti rozchádzajú. Takmer podľa všetkých Murad bol zavraždený, nie sú však jednotné v tom, či sa to stalo počas boja, po skončení alebo dokonca už v predvečer bitky.

Podľa florentského kancelára to bolo takto:

„Šťastné-prešťastné sú ruky dvanástich lojálnych pánov, ktorí potom, čo si prerazili cestu mečom a prenikli cez nepriateľské línie a kruh priviazaných tiav, sa udatne dostali do stanu samotného Murada. Najväčšie šťastie mal ten, ktorému sa podarilo vraziť meč do krku a brucha takého mocného vojvodu a zabiť ho. A nech sú požehnaní všetci tí, čo takto slávne mučenícky položili svoje životy a preliali svoju krv ako obete mŕtveho vodcu nad jeho odpornou mŕtvolou.“

Podľa osmanskej tradície Murada zavraždil akýsi kresťan, ktorý, zamazaný krvou, ukrytý pod mŕtvolami, nečakane vstal a prebodol sultána dýkou.

Podľa srbských stredovekých textov bol pomstiteľom bližšie neznámy šľachtic. Chcel dokázať svoju oddanosť a odvahu, preto opustil srbské vojsko, prebehol k Turkom a predstieral, že je dezertérom. Dostal sa do blízkosti sultána a potom už len čakal na príležitosť, aby vykonal hrdinský čin.

V gréckej verzii má pomstiteľ aj meno – Miloes (Miloš): „Dobrovoľne sa rozhodol uskutočniť hrdinský akt vraždy. Od kniežaťa Lazara odišiel k táboru Murada, kde vyhlásil, že opustil Lazarovo vojsko. Murad, ktorý pred bitkou stál uprostred svojho vojska, sa potešil, že sa našiel nejaký dezertér. A tak sa Miloes dostal k sultánovi a jeho stráži a kopijou ho zabil.“

Či už Murad padol pred bitkou alebo po nej, nič to nemení na veci, že tureckú armádu k víťaznému koncu doviedol syn Bajezid a, ako už vieme, využil to ako príležitosť, aby mohol prevziať vládu. Za jeho starším bratom Jakubom stála stará turecká šľachta. Mladší Bajazid, syn Grékyne, bol kandidátom kresťanov a nových konvertitov. Vedel, že rodová šľachta bude presadzovať staršieho brata, ktorý v tom čase verboval posily v Anatólii. V Anatólii Osmanská ríša vznikla, tam žila aj spomenutá šľachta, preto za bratom poslal vraha. Muradovu smrť držali v tajnosti (azda aj preto jestvuje toľko jej verzií), a to až do chvíle, kým neprišla správa o Jakubovej smrti. Bajazid bol posledným potomkom Osmanskej dynastie a stúpencom Jakuba nezostávalo iné ako uznať daný stav.

Od Osmanovho panovania sme sa posunuli len o tri generácie a Turci sú v Európe, na Dunaji, v Uhorskom kráľovstve... Uhorský kráľ aj naďalej používal titul „kráľ Uhorska, Ramy, Srbska, Kumánska a Bulharska“. Táto titulatúra bola však čoraz viac prázdnou formalitou.

Žigmund sa nevzdával. Potom ako Byzancia, Bulharsko a Srbsko prijali osmanskú nadvládu, Uhorsko bolo najsilnejším nezávislým európskym štátom na Balkáne. Jeho moc siahala po Dalmáciu a Belehrad, uhorskú nadvládu uznávalo Valašsko a Moldavsko.

Hneď po bitke na Kosovom poli (uhorské vojsko sa na nej nezúčastnilo) usporiadal Žigmund vojenskú výpravu do Srbska a potom ‒ v rokoch 1390 až 1395 – každý rok najmenej jednu (okrem jednej výnimky všetky vždy viedol osobne), ale nič sa nezmenilo. Preto nástojil na križiackej výprave. Vyhlásil ju pápež Bonifác IX. Do Budína prišli križiaci z Anglicka, zo Škótska, Švajčiarska, z juhovýchodnej Európy, rytieri francúzski, burgundskí, talianski, nemeckí, rakúski, českí, poľskí, pomocné vojsko z Valašska a ešte aj flotila benátskych lodí na Dunaji. (Ide o križiacku výpravu, ktorou sme začali toto rozprávanie, čím sme vykonali obrovský skok v čase aj priestore, lebo prastarý otec nášho Leustacha sotva vedel, že kdesi jestvujú Turci, ktorí raz pôjdu pravnukovi po krku.)

Spočiatku to nevyzeralo zle. Žigmund zhromaždil (v roku 1396) veľkolepú výpravu. Bolo v nej nevídané množstvo mužov v ťažkom brnení, na ktorých súčasníci hľadeli s obdivom, lebo také niečo často nevidieť.

„Nech by sa valila na nás obrovská ťarcha nebeskej klenby, našimi kopijami by sme ju bez ujmy dokázali udržať,“ zapísal Žigmundove údajné slová kronikár Ján z Turca, naozaj iba trochu cisárov súčasník (narodil sa dva roky pred jeho smrťou).

Počet kopijí nepoznáme a aj veľkosť križiackeho vojska môžeme len odhadovať. Odhady sa pohybujú v rozpätí od pätnásť- po stotisíc mužov. Pravda bude najskôr niekde uprostred, súčasní historici uvádzajú 35-tisíc bojovníkov: 10-tisíc rytierov zo západu, 15-tisíc z Uhorského kráľovstva a asi 10-tisíc vojakov z Valašska.

V ten istý rok 12. septembra križiaci obľahli Nikopolis, ale nič tým nedocielili, k úspechu im chýbali obliehacie stroje. Nikopolská posádka bola neveľká, no dostatočne silná, navyše mala dostatok potravín, a preto ju obľahnutie nemohlo vážnejšie ohroziť.

Prešli takmer dva týždne, a nijaký úspech sa nedostavil. Ako píše Daniela Dvořáková v knihe Rytier a jeho kráľ, francúzsky kronikár Michel Pintoin videl príčinu v „hriešnych zvykoch“ (ženy, hry, nadávky, vystatovanie a podobne). Naozaj hanebné bolo, že križiaci rabovali a vraždili okolité obyvateľstvo bez ohľadu na pôvod alebo vierovyznanie. Napokon aj inde zabíjali všetko obyvateľstvo bez rozdielu, treba si na to spomenúť, keď budeme hovoriť o tureckých ukrutnostiach. Vo vojne jednoducho neplatí morálka ani charakter.

V tom čase sa už blížilo pomocné vojsko, ktoré Bajazid viedol z Anatólie. Rýchle presuny vojska medzi Európou a Anatóliou boli pre Bajazida charakteristické, vyslúžil si za ne prezývku Yıldırım (Blesk).

Koľko bolo Turkov, nevieme, ale určite veľa, ak sa na ich čelo postavil sám sultán; podľa neistých odhadov 45-tisíc, možno o čosi menej.

K rozhodujúcej bitke došlo už 23. septembra 1396 a skončila sa katastrofou kresťanského vojska. Nebola to náhoda. Elitnú časť križiakov tvorili západní rytieri, bojovníci vznešení a hrdinskí, ale bez disciplíny, vynikajúci jedinci vycvičení na sólový boj rytiera proti rytierovi, pána nad sebou však neuznávali. Aj pod Nikopolom sa odmietli podriadiť jednotnému vedeniu. Len čo sa objavili prví nepriateľskí vojaci, okamžite na nich zaútočili. Nedbali, že valašské a uhorské vojsko ešte nie je pripravené na boj. Prvý sled Turkov rozbili, ale druhý ich v krátkej chvíli úplne zničil. Turci sa zamerali na kone, pichali do nich kopijami a rytierov, ktorí z mŕtvych či zranených koní zoskočili, pozabíjali alebo zajali.

Vojsko, ktoré Žigmund medzitým zoradil, úspešne zaútočilo, otriaslo tureckými pozíciami, ale vtedy do boja nečakane zasiahlo srbské vojsko vedené tureckým vazalom Štefanom Lazarevičom a definitívne zvrátilo situáciu. Katastrofu kresťanského vojska zavŕšili vracajúce sa splašené a skrvavené kone francúzskych rytierov; vrútili sa do radov uhorského vojska a úplne ich rozbili. Tisíce kresťanských bojovníkov zostalo na bojisku alebo sa utopilo v Dunaji.

Aj Žigmund, a s ním niekoľko šťastlivcov, sa zachránil iba útekom na benátske lode zakotvené na Dunaji.

Bitka pri Nikopoli bola stretnutím vojsk dvoch epoch. Skončila sa víťazstvom rýchlych a disciplinovaných oddielov Turkov, podriadených premyslenej taktike svojich veliteľov. Bola jasným signálom, že rytiersky spôsob boja je za zenitom.

Turci zajali množstvo kresťanských bojovníkov. Sultán Bajazid ich prikázal povyzliekať a nahých  popraviť. Všetkým odsekli hlavu. Bolo ich tak veľa, že jeden deň bol na vraždenie prikrátky. Dva dni sa urodzení rytieri prizerali, ako hynú ich druhovia, pokým neprišiel rad aj na nich. Podľa stredovekých kronikárov zostalo pri tureckom tábore tritisíc bezhlavých tiel.

S vraždením zajatcov sa ešte stretneme v kapitole Bitka pri Moháči. Turci ním chceli oslabiť protivníka, zaistiť si, že porazení rytieri sa nevrátia do boja. Preto nechali žiť len najvýznamnejších, za ktorých mohli žiadať výkupné, ale aj tí sa povyzliekaní a spútaní museli pozerať na krutú smrť svojich druhov.

Patril medzi nich aj burgundský následník trónu Ján z Nevers. Za princa a za dvadsaťštyri jemu najbližších druhov žiadali Turci astronomické výkupné 200-tisíc zlatých dukátov. Bola to taká obrovská suma, že sa na ňu poskladalo niekoľko panovníkov. Žigmund Luxemburský zaplatil polovicu, v Burgundsku museli zvýšiť dane, a aj tak sa Ján z Nevers vrátil domov až o dva roky (v roku 1398).

Koniec ukážky