Ukážka z elektronickej knihy

Pápežský list, známy ako Industriae tuae.

© Pavel Dvořák 2004

© Photography Jakub Dvořák

© Design Pergamen (Juraj Demovič, Jakub Dvořák, Juraj Vontorčík)

Vedeckí redaktori prof. PhDr. Richard Marsina, DrSc.,

prof. PhDr. Alexander Ruttkay, DrSc.

Zodpovedná redaktorka Anna Blahová

Register a overovanie reálií Zdenka Oškerová

Elektronická úprava obrázkov Agnesa Somorovská

Letecké fotografie Ivan Kuzma

Mapa archeologických lokalít Martin Bartík

Vydavateľstvo Rak Budmerice

Vydanie prvé, Budmerice 2004

Náklad 10 000 výtlačkov

Sadzba a litografie Garamond, s. r. o., Trnava

Vytlačili Tlačiarne BB, s. r. o., Banská Bystrica

Kniha vyšla s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

ISBN 80 – 85501 – 28 – 7

EAN 9788085501285

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Televízny film Kde „praj čert na babe oral“ sa nakrúcal v zime; mrzli sme všetci, autor (v strede), s nehrejúcou prilbou na hlave, aj šermiari, ktorí sa zapojili do boja Štefanovho vojska proti Kopáňovi. Chcel by som pripomenúť, že táto kniha síce vychádza z televízneho cyklu Stopy dávnej minulosti, no rovnako z mnohých kníh, článkov a rozhlasových relácií; Ladislav Chudík (na obrázku s autorom knihy v štúdiu Slovenského rozhlasu) sa podieľal na tvorbe nezanedbateľnej časti zo stoviek rozhlasových a televíznych programov, z ktorých kniha čerpá.

Jestvuje odpoveď na otázku, kedy vzniká národ? Kedy sa Slováci stali Slovákmi?

Neviem, ale myslím si, že národ najprv jednoducho bol a bolo mu jedno, či je národom alebo nie, a už celkom jedno, čo si o tom bude myslieť história – čo si o tom budeme myslieť my, potomkovia. Istí ľudia si boli blízki, rozumeli si, spievali rovnaké piesne, uctievali rovnakých bohov a mali k sebe bližšie ako k tým druhým kdesi za horami, za riekou, za obzorom. Určite jestvovala chvíľa, keď niekto po prvý raz povedal: Ja som Poliak, Čech, Francúz, Slovák, ťažko však žiadať od histórie, aby takú chvíľu našla, určila, alebo aspoň vytušila. Je to úloha nad sily dejepisu, vieme však povedať, kedy sa to začalo, aká bola cesta ku vzniku národa, ako sa menila, vychádzala zo slepých uličiek, hľadala správny smer.

A práve o tom rozpráva táto kniha.

Nerobí si nárok na definitívu, na nezmeniteľné súdy; rozpráva príbehy, ktoré pochybujú o starých pravdách, hovorí o nových objavoch, nových poznatkoch, nových východiskách, no najmä neverí, že jediným motorom dejín je prelievanie krvi.

Pravda, to všetko aj s dodatkom známym z televíznych Stôp dávnej minulosti: Azda to bolo tak a azda celkom inak…

Rímske čriepky zo slovanského hrobu.

Lovci histórie

Pri výskume veľkomoravského pohrebiska v Bajči objavili kostru muža. Do hrobu dostal tesárske nástroje, ktoré ho živili na tomto svete a mali ho uživiť aj na druhom, čo v tých časoch bývalo bežným zvykom, no jemu darovali aj čosi zvláštne: dva farebné čriepky skleného rímskeho pohára, keltský bronzový krúžok a zlomok skleného náramku. Všetky tie čudné veci mal asi v dávno spráchnivenom koženom vrecúšku, pripnutom k pásu.

Črepy boli už v čase smrti neznámeho tesára staré pol tisícročia, krúžok a náramok takmer tisíc rokov…

To naozaj nie je také bežné – starožitnosti vo veľkomoravskom hrobe…!

Kto bol ten zvláštny človek? Prečo zbieral pamiatky na ľudí, ktorí sa už dávno pominuli? Čo viedlo jeho blízkych k tomu, že mu ich dali do hrobu, keď zrejme nemali nijakú reálnu cenu?

Zvábili ho farebné sklíčka len preto, lebo sa trblietali, alebo tušil, že na tom istom mieste, kde žil on, žili ľudia už tisícročia, a na iných miestach žili zas iní ľudia, o ktorých on nemal ani potuchy?

Alebo azda mal?

Tak trochu básnicky by sme mohli povedať „lovec histórie“ – histórie, ktorú nepoznal, a ani poznať nemohol.

Dalo by sa povedať – kuriozita, ale nie sme niekedy aj my podobní ako tento muž? Zvedaví, neznalí, takmer slepí… Histórii vraj až meč oči otvára. Vidí sa mi, že to povedal český historik, „otec národa“, František Palacký, ale nech by to povedal ktokoľvek, mal pravdu. Na obyčajný život história nedovidí, jednoducho ju nezaujíma, nerozpráva o tom, čo sa odohráva každý deň. Zrejme nevidí dôvod zaznamenávať všednosť. Napokon, aj dnes sa nám každodennosť vidí bezvýznamná – a potom sa niekedy stane, že meč dosadíme aj tam, kam nepatrí.

Nie je to však jediné úskalie. Podstatou histórie je zovšeobecnenie jedinečných ľudských osudov, a práve tu je najväčšie riziko dejepisu: ktorýkoľvek z jedinečných osudov môže totiž svedčiť o opaku zovšeobecneného. A potom to vyzerá tak, akoby sme mali dve rozličné histórie, históriu meča a zovšeobecnenia, a potom ešte jednu – v koženom vrecúšku, ktorú si na opasku nosí každý, čo nechce byť slepý a aspoň z času na čas sa obzrie do minulosti.

Možno to všetko platí aj v Bajči.

Bajč je obec na juhu západného Slovenska, takmer na dohľad od Nových Zámkov. Bajčské pohrebisko leží zopár kilometrov od obce, na kúsku zeme kedysi skrytom v močiaroch. Dnes sa nazýva Medzi kanálmi, lebo kedysi rozsiahle močariny stiahli súčasní ľudia do umelých odvodňovacích rýh. Z pôvodnej močaristej plochy zostalo len niekoľko močarísk a slepých ramien Žitavy, všetko ostatné premenil človek na pole. Šťastie, že ešte predtým ako to urobil, sa pozrel pod zem.

Odvodňovacie kanály celkom zmenili ráz tohto miesta. Vedúci archeologického výskumu Matej Ruttkay však ešte našiel ľudí, ktorí sa pamätali, že uprostred močarísk stála vysoká piesčitá duna. Z oboch strán ju obtekali ramená rieky a so zamokrenou nivou ju spájal len neširoký pás zeme, ktorý ju premenil na polostrov. Močiare poskytovali bezpečie a úrodná čiernozem asi o kilometer ďalej, na riečnej terase protiľahlého brehu, ponúkala obživu, čo bola výhodná kombinácia. Ľudia sa tu usadili na tisícročia: po prvý raz v mladšej dobe kamennej, potom v strednej dobe bronzovej, staršej dobe železnej, neskôr prišli Kelti a Germáni. V močiaroch si postavili domy, lebo tam boli skryté, a tým bezpečné, na brehoch rieky pásli dobytok a pestovali obilie, vo vode lovili ryby, raky, mäkkýše a v okolitých lesoch zver; takmer idyla, pravda, komárov a iného hmyzu tu museli byť mračná.

Nebola to teda náhoda, ak duna prijala aj starých Slovanov.* Stalo sa to dávno, pradávno. O ich pobyte svedčia trosky niekoľkých pecí, zopár jám a štyri pôdorysy príbytkov rozložených do oblúka v južnej časti polostrova. O úrovni bývania si netreba robiť ilúzie – dno obydlia tvorila neveľká jama, obkolesená nízkymi stenami z prútia omazaného hlinou, a nad tým stála strecha – drevená konštrukcia, krytá slamou alebo tŕstím. Vyzerá to primitívne, pravda, na dedine sa ešte donedávna žilo najmä vonku, po šopách a senníkoch, pod pevnou strechou len v zime a v časoch nepohody. Aj okolo slovanských príbytkov stáli hospodárske stavby, ohrady pre dobytok, obilné jamy a ako zdroj pitnej vody studnička. Príbytky vykuroval kamenný kozub, nábytok tvorili stôl, lavica, polica, čo však možno iba predpokladať, lebo po drevenom zariadení nezostalo ani stopy. Zostalo len zopár hrubých črepov, niektoré zdobené vlnovkou – zvyšky najstaršej slovanskej keramiky na našom území.

* O príchode najstarších Slovanov na územie dnešného Slovenska sa píše v knihe Stopy dávnej minulosti 2 (Slovensko v staroveku) v kapitole Na troskách krásneho sveta.

A to je historická chvíľa. Stali sme sa svedkami najvýznamnejšieho (aspoň z nášho pohľadu) striedania stráží na území dnešného Slovenska. Hrubé črepy ponúkajú svedectvo o tom, že do močiarov dnešného Bajča prišli Slovania už počas jednej z prvých kolonizačných vĺn na konci 6. storočia.*

* Dátum príchodu starých Slovanov nemožno jednoznačne stanoviť. Pri výskume staroslovanskej osady v stredných Čechách v Březne u Loun sa našiel doklad o germánsko-slovanskom spolužití. Neznámi ľudia sa začali tisnúť medzi Germánov aj na Slovensku. Anton Točík – viac ráz sme ho spomínali v prvých dvoch zväzkoch Stôp dávnej minulosti (Slovensko v praveku a Slovensko v staroveku) – upozornil, že ešte pred pádom Rímskej ríše sa keramika „barbarizuje“, stráca dokonalosť; akoby ju vyrábal ktosi, kto dovtedy nepoznal hrnčiarsky kruh. Keramika zo 6. storočia na juhozápadnom Slovensku vraj reprezentuje až novú slovanskú vlnu, ktorá nadväzuje na staršie slovanské podložie, ako to vidieť na pohrebisku v Potvoriciach pri Novom Meste nad Váhom alebo v Očkove pri Piešťanoch, kde sa „barbarizovaná“ keramika začala vyrábať už v druhej polovici 4. storočia a neprestala sa vyrábať ani po odchode Kvádov. Napokon aj na východnom Slovensku, úzko spätom s Poľskom a Ukrajinou, sa najstaršie slovanské kultúry formovali v 4. a 5. storočí a možno aj oveľa skôr. Sú to však zložité, nejednoznačné veci a autorovi tejto knihy neprislúcha, aby ich riešil.

Cez črepy sme sa dostali do čias príchodu našich priamych pokrvných predkov, od skromných dokladov o živote všedného dňa sme vošli do histórie meča spomenutej v úvode tohto rozprávania, lebo ani Slovania neboli výnimkou, aj oni sa do pamäti iných národov zapisovali predovšetkým mečom. Z bajčských močiarov vedie teda priama cesta do dejín, so všetkým, čo ponúkajú: s mečom, zovšeobecnením, dohadmi, neistými predpokladmi, ale aj s neznámym tesárom a jeho vrecúškom na opasku. Stali sme sa lovcami histórie, lovcami čriepkov a zlomkov, za ktorými skutočný život možno len tušiť.

Začiatkov slovanských dejín sa to týka v plnej miere. Sú veľmi neisté. Len zhruba sa predpokladá, že Slovania sa delili aspoň na troje. Jedni žili v lesostepi medzi stredným Dnestrom a horným Doncom, druhí severnejšie, v lesoch medzi Bugom a stredným Dneprom, a tretí na území dnešného Poľska, medzi Odrou a Vislou. Je to nekonečné územie, a svedectiev, ktoré ponúka, je ako šafranu. Príčina väzí vo vzdialenosti od stredísk vtedajšej civilizácie s jej spisovateľmi, historikmi a cestovateľmi, no aj v spôsobe života našich predkov. Ich netrvácne príbytky zmizli zväčša bez stopy a rovnako drevo, ktoré spolu s hlinou bývalo základnou surovinou tých čias. Na hline a dreve spočívalo takmer všetko, no kým z hliny zostali aspoň črepy, z drevených predmetov nezostalo prakticky nič. Čo ako by boli dokonalé – a to sa aj predpokladá –, spráchniveli.

Situácia sa sčasti zmenila až v časoch, keď sa hlavná vlna sťahovania národov prevalila cez antický svet. V priebehu 6. storočia sa pohli aj Slovania – jedni možno skôr a iní neskôr, trvalo to stáročia. Prenikli až do Malej Ázie a na západe k Magdeburgu. Vošli do antického sveta s jeho bohatstvom, kultúrou i dejepisom. Po prvý raz sa dostali na dosah písaného slova, ktoré dokáže zachovať mená aj príbehy, lenže v tomto prípade sa svojej úlohy zhostilo len sčasti. Zo zmienok, ktoré kde-tu utrúsili starovekí spisovatelia, vieme iba toľko, že medzi Dnestrom a Doncom žili Anti a medzi Bugom, Dneprom a dolným Dunajom Sklavíni. Meno poľských Slovanov síce nepoznáme, ale aj oni sa podieľali na expanzii – jej smer a podiel jednotlivých skupín nedokážeme určiť. Preto sú aj začiatky slovanskej osady v Bajči neisté. Archeologické pamiatky naznačujú iba toľko, že jej budovatelia prišli zo severu, cez Moravu na Považie a potom ďalej cez Turiec, Ponitrie, Poiplie a Požitavie až do bajčských močiarov.

História meča slávila v tých časoch triumfy, ale väčšmi ako Slovania ju zaujímali Germáni, ktorí sa valili za bohatstvom antickej spoločnosti. V roku 455 dobyli Vandali Rím. Bolo to ako koniec sveta. „Večné mesto“ vylúpili, pokradli zlato, striebro, mramorové sochy; strhli aj pozlátenú strechu Jupiterovho chrámu – nemožno sa čudovať, ak sa vandalstvom vari navždy zapísali do vedomia ľudstva. A skaza pokračovala. Prešli dve desaťročia a tisícročná Rímska ríša zanikla (týka sa to západnej časti impéria, východorímska Byzantská ríša mala pred sebou ešte takmer tisíc rokov jestvovania). Rímski žoldnieri, prevažne Germáni, zosadili posledného cisára Romula Augustula a zvolili si za kráľa svojho súkmeňovca Odoakera.

Slovania antický svet spočiatku veľmi neupútali. Jestvujú len sporadické zmienky napríklad o tom, ako Priskos, byzantský diplomat a dejepisec (jeho hlavným dielom sú Byzantské dejiny, z ktorých sa, žiaľ, zachovali len zlomky), putoval v roku 448 k Atilovi a akýsi „Skýti“ ho pohostili medovinou, „médos“; iný Byzantínec Jordanes opísal Atilov pohreb (zomrel roku 453) a slávnostný kar nad mohylou nazval „strava“. Obe slová sa chápu ako dôkaz, že byzantskí poslovia prišli medzi Slovanov. Pravda, kde a ako sa to stalo, nevedno.

O niečo mladší Prokopios bol priamym účastníkom udalostí, ktoré opísal, jeho úloha v našom dejepise je preto nezastupiteľná. Narodil sa okolo roku 495 v Césarei v Palestíne. Študoval na najlepších školách a ako poradca vojvodcu Belizara sa osobne zúčastnil na viacerých vojenských výpravách. Keď sa vrátil do Konštantínopola, začal písať svoje hlavné dielo Knihy o vojnách; využil v ňom nielen vlastné skúsenosti a zážitky, ale aj dôležité listiny a listy z Belizarovej blízkosti a rovnako ďalšie doklady o vojenských a politických udalostiach, ktoré získal v hlavnom meste obrovskej ríše cisára Justiniána I. Veľkého. Je to jeden z najspoľahlivejších autorov, no najmä – opísal udalosti, ktoré sa s najväčšou pravdepodobnosťou odohrávali aj na území dnešného Slovenska.

A to je úžasné, hoci píše strašné veci.

Koniec ukážky