Ukážka z elektronickej knihy

Želiezka, základný nástroj baníkov – pomocou želiezok a kladiva z horniny vylamovali kusy rudy.

© Pavel Dvořák 2009

© Photography Jakub Dvořák 2009

© Design Pergamen Trnava, s. r. o.

Recenzoval prof. PhDr. Richard Marsina, DrSc.

Zodpovedná redaktorka Anna Blahová

Register zostavila Daniela Dvořáková

Elektronická úprava obrázkov Agnesa Somorovská

Vydavateľstvo Rak Budmerice 2009

Vydanie prvé

Sadzba a litografie Garamond, s. r. o., Trnava

Vytlačili Tlačiarne BB, s. r. o., Banská Bystrica

Kniha vyšla s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

ISBN 978-80-85501-43-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Hutnícka troska z 13. storočia z okolia Levoče. Z odbitého kúska sa tlačia na svetlo stopy po rude, bohatstve, ktoré určovalo dôležitú časť slovenských dejín. Tak trochu symbol minulosti. Zostali z nej len zlomky, útržky, trosky: treba ich poskladať, zoradiť, nájsť súvislosti, určiť, podporiť trochou fantázie a potom možno z trosiek vyčítať neuveriteľné veci – dejiny a ich príbehy... „Rekonštrukcia minulosti sa nezaobíde bez fantázie. Faktografia môže predstavovať len základný pilier pre obraz minulosti, ktorý musí byť dobudovaný predstavivosťou,“ napísal Daniel Rapant. A práve o to ide v tejto knihe.

Dejiny Slovenska

Historické súvislosti sú vždy vzrušujúce; ak sa zaujímavý príbeh zasadí do historických súvislostí, aj strohé fakty získajú príťažlivosť. Už v prvej „knihe o archeológii“ (ako sa vtedy hovorilo knižnému cyklu Odkryté dejiny) som kapitoly radil chronologicky – od lovcov mamutov po Tatárov. Rovnako knižný cyklus Stopy dávnej minulosti sa pohybuje v historickom čase – od praveku do stredoveku; teda aspoň predbežne. Hoci je podstatne širší a podrobnejší, neodvážil som sa ho nazvať Dejiny Slovenska. Ľakala ma predstava o úplnosti dejepisu, o povinnosti byť úplný, lenže – asi to bola zbytočná obava. História nikdy nemôže byť úplná – jeden príbeh sa ešte neskončí a už sa dopredu tlačí iný, možno lepší. Dejiny sú mnohoznačné a nepostihnuteľné, z každej epizódy vyrastajú nové, košatia sa, hustnú, skladajú sa do reťaze, no aj z tej sú niekde celé ohnivká a inde len kopa hrdze.

A tak som sa rozhodol, že Stopy dávnej minulosti od piateho zväzku dostanú podtitul: Dejiny Slovenska v príbehoch a v desiatich zväzkoch, pričom slovo príbehy je tak trocha poistkou. Netrúfam si napísať dejiny, v ktorých je všetko (čo sa, pochopiteľne, ani nedá). Hľadám príbehy, ktoré sú dostatočne nosné a prezentačné, aby som z nich zostavil dejiny na čítanie, plánované na desať zväzkov. Iste, neviem ešte s istotou povedať, či desať zväzkov dokážem napísať (a vydať), a už vôbec nie, či by na dejiny Slovenska od najstarších čias do súčasnosti desať zväzkov stačilo, prosím teda láskavého čitateľa o pochopenie. Ale aj o dôveru. Azda sa mi to podarí...

Pavel Dvořák

Kostená píšťalka z 13.-14. storočia z expozície Slovenského banského múzea v Banskej Štiavnici. Archeologické objavy obohatili históriu banskoštiavnického baníctva množstvom svedectiev o všedných dňoch našich predkov.

I Hrad na Ligotavej hore

Prvá časť: Hľadanie Starého mesta Minulosť mizne bezo stopy. Ale nie vždy. Niekedy sa nezmazateľne vpíše do krajiny, do miest, dedín, ľudských sídiel, ba aj do ľudských duší.

Týka sa to aj dejín Banskej Štiavnice. Nemožno si nevšimnúť, ako ťažko v nej nájsť rovné miesto – všade vrch, cesty stúpajú alebo klesajú, chodec neprestajne kráča z kopca alebo do kopca a iba miestami mu ponúknu pomoc schody.

Keď sme pripravovali nakrúcanie televízneho filmu Hrad na Ligotavej hore, zašli sme aj do banskoštiavnickej galérie a pozreli si Kollárov obraz Trh – prišlo mi na um, aký by to bol problém predávať na Trojičnom námestí povedzme melóny. Pri nakrúcaní sme si to vyskúšali: pustili sme melón dolu námestím. Získali sme efektný záber na zlomok sekundy, pravda, už sme nezachytili záver, ako štáb zachraňoval kameru, keď si to melón namieril rovno do statívu.

Lenže ten melón, hoci bol v zábere iba zlomok sekundy, je aj tak trochu symbolom; možno dokonca naopak – symbolom je spomínaný zlomok sekundy...

Zvláštne mesto. Ani kúska rovného miesta. A tak je to aj na okolí: polia takmer nevidieť, niet ich kde založiť. Človek by povedal, že sa tu nedá žiť, a predsa všade toľko krásy. Navyše krásy, ktorá mohla vyrásť jedine z bohatstva...

Bohatstvo Banskej Štiavnice nie je záhadou. Každý vie, že jeho zdrojom je baníctvo, striebro, ale aj zlato, meď, olovo a rudy ďalších farebných a drahých kovov. Dobývali sa ešte celkom nedávno; samo mesto vydáva svedectvo o pôvode svojho bohatstva, lebo odvtedy ako ťažba zoslabla a napokon sa celkom zastavila, bojuje o zachovanie svojej krásy, o čom tak veľavravne hovoria nehybne stojace kolesá banských výťahov nad šachtami.

Podobné svedectvo, aj keď oveľa staršie, ponúka okolitá krajina. Stačí vystúpiť na neďaleké Sitno, prejsť podrastom, sadnúť si na okraj skalného brala a zahľadieť sa pod seba, do krajiny; človek odrazu zistí, že sa pozerá do obrovského sopečného krátera, kaldery. Akoby sa ocitol v divadle, ibaže na javisku sú celé dediny, domy, cesty, a ľudí možno rozoznať iba ďalekohľadom. Čosi podobné ako rezervácia v africkom kráteri Ngoro-Ngoro, ibaže tam vidieť divú zver a tu sa pozeráme na čas...

Na dlhý čas! Lebo prešli milióny rokov od chvíle, keď sa z obrovského sopečného komína, z ktorého zostali už len trosky, valila láva, oheň, dym, vyletúvali sopečné bomby. V puklinách otrasenej zemskej kôry sa usadzovali skvapalnené sopečné výpary, ktoré unikli zo žeravého podzemia, postupne tuhli a menili sa na rudné žily – ložiská pripravené na príchod ľudí.

Je to asi zjednodušená predstava, ale nič to nemení na skutočnosti, že pôvodnú pustatinu premenila na dnešnú krásu práca, výnosná práca, povedané dnešným jazykom – dobre zaplatená práca. Také čosi nemohli dokázať lovci ani pastieri putujúci za zverou, ale naozaj len zlatokopi, striebrokopi, meďokopi, ktorí mohli pri troške šťastia zbohatnúť z večera do rána.

Lenže kedy sa to stalo? To je kardinálna otázka tohto príbehu, a súčasne historické svedectvo, ktoré nám pomôže pochopiť podstatnú časť slovenských dejín.

Keď som sa pred rokmi pripravoval na napísanie filmového scenára o Banskej Štiavnici a jej baníctve, pripadalo mi to veľmi jednoduché: kontinuita života a práce od najstarších čias, presnejšie povedané, od konca kamenných dôb dodnes. Vôbec mi to nepripadalo ako nadsádzka, veď v dolinách i  na úpätí Štiavnických vrchov sa našli pamiatky spred štyritisíc rokov. Za čím by ľudia tých čias vyšli tak vysoko, ak nie za rudným bohatstvom? Iste, mohli hľadať ochranu, bezpečie, azda lepšie pasienky, všetko je možné, ale najskôr predsa len nerastné bohatstvo, ako naznačuje medený klin objavený pod svahmi Štiavnických vrchov v Hontianskych Nemciach, v Krupinskej doline, dvadsať kilometrov od Banskej Štiavnice.

Pravda, je to iba náznak, no iba o jednu historickú éru neskôr, približne po tisícročí, vyrástlo priamo na Sitne obrovské hradisko. To už nemohla byť náhoda – hradisko vo výške vyše tisíc metrov nad morom, najvyššie položený opevnený priestor tých čias nielen na Slovensku, ale možno v celej strednej Európe. Bolo také mohutné, že ho nemožno prehliadnuť ani po troch tisíckach rokov. Vstupná brána (dodnes používaná) vedie cez vysoký dvojitý val z kamenia, hliny a dreva, ktorý hradisko chránil zo strany mierneho, ľahko prístupného svahu, aby sa trochu ďalej nadpojil na skalné bralá, opevnenie, aké by človek nedokázal vytvoriť. Opevnenie uzatvára prstenec, ktorý chráni šestnásť hektárov zeme, strategických šestnásť hektárov, ešte aj s vlastným vodným zdrojom, s prameňom na vrchole.

Praveký val bol taký masívny a tak dômyselne vybudovaný, že ho po tisícročiach zapojili do opevnenia stredovekého hradu. A to takisto nemožno prehliadnuť.

Človek by povedal – nedobytné miesto, keby val nezanikol po požiari, čo naznačuje ďalekosiahle, možno tragické okolnosti, ktoré už nikdy nevypátrame...

Cestu obyvateľov hradiska za bohatstvom rúd ukazujú poklady bronzových predmetov na susednom Holíku i priamo na Sitne: čelenka, náramky a kovanie pásu, na ktorom sa zachovali zvyšky kože, ale aj kadlub a kusy bronzovej trosky, doklady o metalurgii.

Svedčia azda o pravekom baníctve, o začiatkoch Banskej Štiavnice?

Alebo sa to stalo až po stáročiach, keď do hôr prišli historickí Kelti?

Kelti boli skúsení prospektori. Vyhľadávali rudné ložiská a potom ich ťažili nielen na povrchu, ale prenikali za nimi aj pod zem. Do Štiavnických vrchov ich azda priviedli zlatonosné piesky v nánosoch Ipľa, Hrona a ich prítokov. Šli za nimi do hôr proti riečnemu prúdu – zreteľné stopy po práci zlatokopov sa našli na potokoch Štiavnica a Rudno pri Vyhniach. Žiaľ, nevedno, či to boli práve Kelti.

O prítomnosti Keltov možno priamo v Banskej Štiavnici svedčí kuriózna pamiatka – obrázok keltskej mince v mestskej knihe z 18. storočia. Minca sa stratila, obrázok zostal. I keď je to zaujímavé, je to málo, chýba nám to najdôležitejšie – miesto, kde sa minca našla.

V zbierkach Slovenského banského múzea v Banskej Štiavnici je aj veľká keltská nádoba a  črepy. Zvyšky keltského domca objavil Andrej Kmeť pod Sitnom na Bardinovej lúke, na mieste, kde sa ťažila železná ruda ešte na začiatku 20. storočia. Azda stojí za zmienku, že podľa niektorých numizmatikov sa keltské mince bratislavského typu, slávne biateky, razili zo štiavnického striebra. Ktovie, možno Kelti sú prvým národom v našich dejinách, ktorý razil mince z drahých kovov, a vedel by teda oceniť hodnotu štiavnického striebra.

V Banskej Štiavnici azda žili aj potomkovia Keltov, príslušníci púchovskej kultúry; pri archeologickom výskume na vrchu Glanzenberg (čo možno preložiť ako Ligotavá hora), vysoko nad mestom, v roku 1982 objavil Jozef Labuda (rodák z neďalekých Hontianskych Nemiec) črep luxusnej rímskej keramiky, terry sigillaty, z 2. storočia nášho letopočtu, azda ako doklad o obchode, možno o prítomnosti historicky známych Kotínov, príslušníkov keltského kmeňa, ktorí ťažili rudy v slovenských horách, o čom svedčia posledné nálezy v Iliji, na Sitne a vo Zvolene.

Bola by to úctyhodná kontinuita od eneolitu k dnešku, lenže potom – nič... Z 1. tisícročia nášho letopočtu nejestvuje v Banskej Štiavnici ani jediná stopa po prítomnosti ľudí. Napriek tomu, že Slovania, naši priami predkovia, obnovili hradisko na Sitne, napriek tomu, že veľkomoravské hradiská v Slovenskej bráne pri Hronskom Svätom Beňadiku nie sú ďalej ako deň pochodu a veľkomoravská kniežacia Nitra nie viac ako dva-tri dni.

Tisíc rokov, to je tak veľa, že na celistvosť dejín nemožno ani len pomyslieť, skôr na predstavu, že Banská Štiavnica nadobudla na tisíc rokov pôvodnú podobu nehostinného terénu, domova lovcov, možno pastierov. Ale aj to je možné, že inú podobu nikdy ani nemala a vzácne archeologické nálezy z praveku a staroveku boli dobré len na pomýlenie...

„Kopem v Banskej Štiavnici takmer tridsať rokov,“ povedal mi riaditeľ Slovenského banského múzea, archeológ Jozef Labuda s banskoštiavnickou krvnou skupinou, ktorý montánnej, banskej archeológii venoval svoj celý vedecký život, „a za celý ten čas som v meste neobjavil ani jediný keltský črep... Aj spomenutý črep terry sigillaty bol taký izolovaný, že som si pre istotu najprv skontroloval, či mi ho do sondy z hlúpeho žartu nepodstrčil zlomyseľník.“ Ani veľká keltská nádoba v múzejných zbierkach nie je istá, nepoznáme miesto jej nálezu, najskôr sa do múzea dostala na obohatenie expozície kúpou od neznámeho objaviteľa z neznámeho, možno vzdialeného miesta, a to by v našom prípade nesvedčilo o ničom...

Dlhá prestávka spochybňuje celú staršiu históriu; medený klin, bronzové poklady aj kadluby dokazujú hutníctvo, nie baníctvo. Lenže ignorovať nemožno nijaký doklad, najmä z takých vzdialených čias, a tak je možno aj nová situácia historickým svedectvom. Tisícročné nič, hiát, azda svedčí o časoch, ktoré drahé kovy nepotrebovali, a ľudia ich veľmi ani nehľadali, o spoločnosti, ktorá nepoužívala mince a zlato a striebro si cenila len ako vzácny materiál na luxusné (a teda nepotrebné) šperky.

V staršej dejepisnej literatúre sa hľadali mostíky; v Kyjevskom letopise (autori o ňom neuvádzajú nič bližšie) z 12. storočia sa vraj spomína uhorské striebro vyvezené do Kyjevskej Rusi koncom 10. storočia. Používa sa to ako doklad o rozvinutej ťažbe už v tých dávnych časoch, veď kde by sa vzalo také množstvo striebra, dosť na doma a ešte aj na vývoz, ak nie práve v Banskej Štiavnici?

Ale to zrejme nikto nevie. Isté je však, že všetko sa zmenilo v novej ére Uhorského kráľovstva. Prišiel čas uhorských kráľov a ich mincovníctva a baníctvo v slovenských horách našlo uplatnenie. A bolo to zrejme dávno: možno už mince prvého uhorského kráľa Štefana (začiatok ich razby sa s istou toleranciou kladie k roku 1020) boli vyrobené z banskoštiavnickeho striebra. No nielen mince kráľov, ale aj mince nitrianskych kniežat (vojvodov), ktorí boli vyše sto rokov dôstojnými partnermi uhorských panovníkov a nezriedka aj ich súpermi.* Práve z ich čias pochádza prvý presvedčivejší dôkaz o baníctve v Banskej Štiavnici. Po smrti Bela I. v roku 1063, keď sa vlády v Uhorsku ujal kráľ Šalamún, panovali v Nitrianskom kniežatstve vojvodovia Gejza a Ladislav. Vládli samostatne, mali vlastné vojsko a razili svoje vlastné mince, a práve tieto mince boli hodnotnejšie ako mince kráľa, a to celkom iste vďaka tomu, že do kniežacieho údelu patril strieborný revír Banskej Štiavnice.**

* O Nitrianskom kniežatstve viac v knihe Stopy dávnej minulosti 4 (Slovensko v Uhorskom kráľovstve).

** Rozprávanie o Banskej Štiavnici sa v základných črtách týka aj ostatného baníctva na Slovensku, čo je veľmi dôležité, lebo slovenské rudné ložiská doviedli uhorské hospodárstvo k prosperite trvajúcej ešte v časoch Márie Terézie. Na Slovensku bývali dve oblasti ťažby: stredoslovenská na oboch brehoch Hrona a východoslovenská v Spišsko-gemerskom rudohorí. Na Pohroní vyrástli slávne banské slobodné kráľovské mestá: okrem Banskej Štiavnice Banská Bystrica, Kremnica, Pukanec, Nová Baňa, Ľubietová, Banská Belá. Známe bolo aj Rudno, Hodruša, Vyhne, Štiavnické Bane, Kremnické Bane, Staré Hory, Špania Dolina; vo východoslovenskej oblasti Gelnica, Smolník, Slovinky, Spišská Nová Ves, Rožňava, Jasov, Plešivec, Štítnik, Medzev, Zlatá Idka a ďalšie.

Doklad je to významný, no len nepriamy. V písomných dokumentoch sa banskoštiavnické striebro uvádza až oveľa neskôr. Lenže práve v najstarších dokumentoch je problém – niet ich; možno zmizli, a možno ani nejestvovali... Lebo základný doklad, kráľovské mestské výsady a banské právo chýbajú. Istota začiatku teda nejestvuje, treba ju prácne hľadať v iných písomnostiach, a čo je horšie, tieto rozvíjať pomocou logiky, úvah a predpokladov, čo naozaj nie je veľa.

Za najstarší doklad o jestvovaní Banskej Štiavnice sa dlho považovala listina z roku 1156, v ktorej sa ako hraničný bod spomína terra banensium, zem baníkov – povedzme teda, že štiavnických baní, hoci je to len voľná úvaha. Je oveľa horšie, že listina sa nezachovala v origináli, iba v potvrdení z roku 1347, a o tom sa zase zistilo, že je sfalšované. Jeho výrobca, falzifikátor, postupoval rovnako ako takmer všetci stredovekí falšovatelia listín: majetkové nároky sformulovali podľa stavu z obdobia, keď svoje falzá písali, a to je zrejme aj prípad hraničného bodu terra banensium, takže listina je zaujímavá, hodnotná, no pochádza až z polovice 14. storočia, pritom jestvujú už aj staršie, hodnovernejšie listiny, a na určenie začiatku je teda bezcenná.

Prvý spoľahlivý údaj o Banskej Štiavnici pochádza až z listiny Ondreja II. z  roku 1217.

Okrem iného sa v nej píše:

„Náš verný a milovaný Alexander* nám šťastne a užitočne dlho slúžil ako náš hlavný pohárnik. Keď potom nastala potreba ponáhľať sa na pomoc Svätej zemi, spomínanú hodnosť nášho verného magistra Alexandra, nepokladajúc to za jeho poškodenie, sme zamenili za príjem tristo hrivien a úrad sme dali nášmu vernému Vavrincovi, ktorý spolu s nami prijal sľub putovania (do Svätej zeme). Neslobodno zamlčať, že sumu spomínaných peňazí sme ustanovili vyplácať z príjmov, ktoré máme zvyčajne v Banskej Štiavnici každoročne na tri termíny.“

V latinskom origináli sa nespomína Banská Štiavnica, ale Bana. Staré mesto už teda máme, aj keď predbežne len ako meno.

O jedenásť rokov neskôr vznikol ďalší dôležitý doklad. Podľa listiny prepošta Tomáša a Ostrihomskej kapituly z roku 1228 predávali služobníci (jobagióni) Tekovského hradu s povolením uhorského kráľa Ondreja II. svoje zeme Revištka a Belá pri Hrone v presne opísaných hraniciach za 50 hrivien komesovi** Leustachovi, synovi Borcha:

* Alexander bol príslušníkom rodu Hunt-Poznan. Jeho otec Tomáš dostal od Ondreja II. za vernosť Svätý Jur a Pezinok. Hunt-Poznanovci tým získali predikát grófov zo Svätého Jura a Pezinka. Ondrej daroval Tomášovi aj Plavecký Štvrtok, Skalicu a ďalšie majetky v Zátisí.

** Slovo komes označuje titul, ktorý v tejto súvislosti nemožno vysvetliť – určite nejde o župana.

„Prvý medzník zeme Belá, ktorá je z východnej časti za Hronom, sa začína na tom mieste, kde bystrina zvaná Belá sa vlieva do Hrona, a ide po tejto bystrine (Belá) až k úpätiu vrchu s názvom Zukule (Žakýl), a tu vystupuje hore a ide po temene vrchu, ktorý sa volá Brech, až k bani na striebro.“

Koniec ukážky