Stará zvolenská fara. Maľba s biblickým výjavom.

Ukážka z elektronickej knihy

Knihy z edície Stopy dávnej minulosti

odporúča Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu SR

žiakom základných a stredných škôl na vyučovanie dejepisu.

© Pavel Dvořák 2013

© Photography Jakub Dvořák 2013

© Design Pergamen Trnava, s. r. o.

Recenzovali prof. PhDr. Richard Marsina, DrSc.

PhDr. Martin Štefánik, PhD.

Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová

Register zostavila PhDr. Miriam Hlavačková, PhD.

Vydavateľstvo Rak Budmerice 2013

Vydanie prvé

Sadzba a litografie Libros, s. r. o., Trnava

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica

Kniha vyšla s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

ISBN 978-80-85501-58-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Trenčiansky hrad.

Barborin palác.

Úvod

Po piatich rokoch sa opäť vraciam k dejinám Slovenska. Medzitým som nezaháľal – dokončil som päťzväzkový cyklus kníh o Bratislave. A nebola to zbytočná odbočka, potreboval som si ujasniť veľa vecí a kratšie dejiny jedného mesta mi to umožnili. Kratšie, nie krátke. Rátal som s tromi zväzkami a napokon som bol rád, že sa mi zmestili do piatich kníh. Určite aj preto, lebo dejiny Bratislavy nie sú dejinami jedného mesta, rozprávajú o histórii celého Slovenska, Uhorska, ale aj Rakúšanov, Čechov, Poliakov, nezriedka aj ďalších národov, čo je vyjadrené aj v podtitule Štvrtej knihy – Bratislava v Európe a Európa v Bratislave.

Šiesty zväzok Stôp dávnej minulosti, ktorý predkladám čitateľovi, nadväzuje na Stopy dávnej minulosti 5. Tie uzavreli éru arpádovských kráľov rozprávaním o tatárskom vpáde a o novom fenoméne v dejinách Slovenska – ťažbe rúd. Začali novú, významnú kapitolu uhorských dejín – cez ňu cudzí králi, Anjouovci a Luxemburgovci, zapojili Uhorské kráľovstvo do udalostí, ktoré sa dotýkali Európy.

Mal som sa rozhodnúť, kde rozprávanie skončiť. Ak som nechcel, aby sa kniha rozrástla na hrubý neprehľadný zväzok, musel som kdesi nájsť historický zlom, za ktorým sa začala nová éra. Rozhodol som sa, že takýmto bodom bude smrť Žigmunda Luxemburského. Hoci aj potom ešte panovala Žigmundova dcéra Alžbeta Luxemburská, po veľmi krátkom čase prichádzajú Habsburgovci, Jagelovci, Huňadyovci a napokon aj Turci, a to sú už dejiny s inou chuťou.

O nich až v ďalšej, siedmej knihe.

Ak sa mi ju ešte podarí napísať…

Pavel Dvořák

Smrť kráľovnej

Prológ

Králi sú osvedčenou chronologickou pomôcku: odkedy – dokedy (chronologickou pomôckou a postrachom študentov, ak im škola dejepis zúžila na dátumy). Netýka sa to všetkých kráľov: nástup cudzích panovníkov, neapolských Anjouovcov na uhorský trón predstavuje zlom, ktorý zmenil smerovanie a tok našej histórie. Hneď prvý z nich Karol Róbert vytiahol rozvrátené Uhorské kráľovstvo z hlbokej krízy a stal sa tvorcom „tretieho kráľovstva“: po „prvom kráľovstve“ Štefana Svätého a „druhom“ Bela IV.*

Ale začalo sa to skôr. Prvým cudzím panovníkom na uhorskom tróne bol možno už posledný Arpádovec Ondrej III. Napovedá to aj prezývka Benátčan. Narodil sa totiž na Apeninskom polostrove a s dynastiou arpádovských panovníkov ho spájalo len neisté príbuzenstvo.

Je významné, že „cudzí“ králi prišli z juhu, z Talianska, z krajiny živých tradícií starovekej antiky. Ešte stáročia bude platiť, že kultúrne, a nielen kultúrne, mali tieto krajiny pred naším svetom predstih. Tak ako v staroveku, rovnako v stredoveku boli preto zdrojom mnohých ašpirácií, politických, kultúrnych i hospodárskych.

Od Jadranského mora prišiel aj literárny dejepis, dejepis živých ľudí zapísaný kronikármi, často lepšími spisovateľmi ako historikmi. Nebol to celkom nový dejepis, jestvujú aj staršie kroniky, ale je ich podstatne menej ako kroník z čias cudzích kráľov.**

* Píšeme o tom v Stopách dávnej minulosti 5 (Slovensko v stredoveku, Koniec druhého kráľovstva).

** Väčšinou sú málo známe, alebo aj celkom neznáme. Poznáme ich najmä z maďarských pramenných edícií, určených historikom a zasvätenejším záujemcom o dejiny (bez znalosti latinčiny alebo maďarčiny sú neprístupné). V posledných rokoch ich na slovenskú historickú scénu uviedol Martin Štefánik. Aj táto kapitola sa opiera o jeho článkok o Morosiniovcoch v Uhorsku. Pozri zoznam literatúry.

Aj historický príbeh Ondreja III. je literatúrou: príbeh veľkej lásky na začiatku i na konci.

Otec Ondreja III. Štefan bol vyhnanec, alebo skôr utečenec – jeho matka sa len útekom zachránila pred trestom za lásku. Narodil sa z tretieho manželstva kráľa Ondreja II. s talianskou šľachtičnou Beatricou d'Este. Narodil sa po smrti svojho otca, čím si vyslúžil prezývku Pohrobok a veľkú nenávisť. Bol mladším nevlastným bratom nového kráľa Bela IV., možným konkurentom, predstavoval potenciálne nebezpečenstvo, a preto bol v ohrození ešte skôr, ako prišiel na svet. Jeho matka ušla z Uhorska za dramatických okolností. V pokročilom tehotenstve sa preobliekla za muža a tajne sa pripojila k sprievodu cisárskych legátov, ktorí opúšťali krajinu. Malý Štefan sa narodil v Nemecku, mimo dosahu moci svojho staršieho brata; pravda, ak medzi nimi skutočne jestvovala pokrvná väzba. Podľa svedectva kráľovniných nevlastných detí (Ondrej mal ešte troch synov a tri dcéry, ak nerátame Pohrobka) nebol Štefanovým otcom starý kráľ Ondrej II., ale palatín Dionýz, ktorému vyklali oči.*

* Treba povedať, že Beatrica zrejme vedela, prečo uteká. Pripomeňme si, že Ondrejovu prvú manželku Gertrúdu, matku Bela IV. a ďalších štyroch detí, dvadsať rokov pred Beatriciným útekom z nenávisti k cudzincom zavraždili. Sprisahanci využili príležitosť, keď Ondrej odišiel na vojenskú výpravu, prepadli poľujúcu kráľovnú a jej sprievod v Pilišských vrchoch a napriek úpenlivým prosbám Gertrúdu v jej šiatri dorúbali. Keď sa kráľ urýchlene vrátil, župana dal naraziť na kôl, ale ostatní sa trestu vyhli – niektorým dokonca zostali vysoké funkcie (viac Stopy dávnej minulosti 5).

Štefan sa nikdy nezbavil podozrenia, že je nemanželským synom, dieťaťom hriešnej lásky, a to isté sa prenieslo na jeho syna. Aj tak bol však nebezpečný, a keď Belo IV. v roku 1244 rokoval o mieri s Benátskou republikou, položil si podmienku, že Benátčania sa nebudú spájať so Štefanom. Je to dôležitá okolnosť – Benátky a Uhorsko totiž niekoľko storočí bojovali o Dalmáciu, ktorá mala kľúčovú polohu vzhľadom na prístup k Jadranskému, a teda aj k Stredozemnému moru. Belo IV. Benátkam Dalmáciu odstúpil, ale to sa mohlo zmeniť, keby Belo IV. zomrel alebo z iných dôvodov by prišiel o trón a vystriedal by ho menej ústupčivý panovník. Mať pre taký prípad v zálohe človeka s benátskou výchovou a myslením mohlo byť veľmi prospešné, výhodnejšie ako drahá armáda.

Štefan si skutočne robil nároky na uhorský trón; s pomocou talianskych príbuzných sa dvakrát násilím pokúsil získať korunu. Nepodarilo sa mu to. Po prvej porážke ušiel do severného Talianska a tam strávil väčšiu časť života. V Ravenne ovdovel a presťahoval sa do Benátok, kde sa zoznámil s Tommasinou Morosini. Morosiniovci patrili k najvýznamnejším benátskym rodinám, opakovane zastávali funkciu dóžu, dvaja z nich boli kardinálmi a aj ďalší získali vysoké hodnosti. Štefan a Tommasina sa zosobášili až po niekoľkých rokoch spoločného života, čo je azda ďalší príbeh lásky.

Do zložitej politickej situácie sa im narodil syn Ondrej. Jeho historická úloha narástla potom, keď sa Štefan druhý raz pokúsil získať uhorský trón vojensky, ale opäť nebol úspešný, z namáhavej výpravy sa vrátil do Benátok vyčerpaný a o krátky čas zomrel. Ondrejovým vychovávateľom sa stal Tommasinin brat Albertino Morosini, ktorému Štefan v testamente z roku 1271 odkázal majetok pre prípad, že by zomrel bez mužského potomka.

Pravdaže, celé to trvalo dlhé roky – na uhorskom tróne sa za ten čas vystriedali traja králi. Posledný z nich, Ladislav IV. Kumánsky, nemal potomkov a nebol ani predpoklad, že by sa k niečomu podobnému schyľovalo: právoplatnú manželku, sicílsku a neapolskú princeznú Izabelu odmietal a žil s kumánskymi konkubínami. Ladislavovým najbližším mužským príbuzným bol náš Ondrej. Benátky sa preto usilovali, aby ho v Uhorsku uznali za nástupcu trónu. Najmä Tommasina a strýko Albertino robili všetko pre jeho budúcu kráľovskú kariéru.

Ondrej začal používať titul vojvoda Slavónska (územie Chorvátska medzi Drávou a Sávou). Ešte za života kráľa Ladislava navštívil Uhorské kráľovstvo. Netajil sa kráľovskými ambíciami a na jeho stranu sa pridalo viacero príslušníkov uhorskej šľachty a kléru. Legálny kráľ Ladislav IV. vzbudzoval všeobecný odpor – bol totiž väčšmi pohan ako kresťan, odmietal kresťanský spôsob života a ignoroval pápežove napomenutia: vyzeral ako Kumán, obliekal sa ako Kumán, žil ako Kumán, správal sa ako Kumán, býval v kumánskych poľných táboroch a v jednom z nich, zavraždený Kumánmi, aj zomrel.

Nadišla chvíľa rozhodnutia. Na dedičstvo si nárokovali Habsburgovci, no predovšetkým Ladislavova sestra Mária. Tá chcela uhorský trón pre svojho syna Karola Martela. Ondrej bol v lepšej situácii, zatiaľ čo Mária si uplatňovala nároky po ženskej línii rodu, po praslici, Ondrej sa o trón uchádzal po meči ako posledný mužský príslušník arpádovského rodu.

Kde presne sa Ondrej nachádzal v čase Ladislavovej smrti, to nevieme. Podľa rakúskeho kronikára Otta (autora štajerskej Rýmovanej kroniky) bol v zajatí rakúskeho vojvoduAlbrechta a odtiaľ sa mu v príhodnej chvíli podarilo ujsť v prestrojení za mnícha. Podľa novšieho rakúskeho historika Alfonza Hubera (žil v 19. storočí) sa zdržiaval vo Viedni dobrovoľne, keďže Albrecht ho prichýlil po nevydarenom pokuse zmocniť sa vlády v Uhorskom kráľovstve. Podľa talianskeho kronikára Donata Contariniho bol v Benátkach a hneď sa aj vybral do Uhorského kráľovstva. V každom prípade prišiel včas: trinásť dní po Ladislavovej smrti ho v Stoličnom Belehrade korunovali (23. júla 1290) svätoštefanskou korunou, čo potvrdil aj uhorský snem.

Bol to zrelý a perspektívny kráľ – mal dvadsaťpäť rokov – a hneď sa aj prejavil ako múdry kráľ. Počas slávnostného aktu zložil korunovačnú prísahu, ktorou sa zaviazal rešpektovať zákony. To bolo v Uhorsku niečo celkom nové.

Podľa Zbraslavskej kroniky bol uhladený a prezieravý, zrejme aj vzdelaný a rozhľadený – vyrastal a dozrel v prepychovom prostredí Benátok, kde sa miešali rozličné národnosti, myšlienky, prúdy a stretávali sa vynikajúci umelci. Bol by to ideálny kráľ, no jeho nevýhodou bol neistý pôvod.

Ondrejova korunovácia znamenala veľké víťazstvo Tommasiny. Tá sa v septembri 1291vybrala z Benátok za synom, no práve priebeh jej cesty ukazuje, že Ondrej nemal ešte ani zďaleka vyhraté. Jeho matka sa do Uhorska takmer nedostala. Svedčí o tom nariadenie benátskej Veľkej rady z mája 1292, aby sa Tommasinin sprievod vrátil do Benátok, ak sa im s kráľovnou nepodarí dostať do Uhorska do konca mesiaca. Ondrej totiž poslal matke v ústrety na privítanie a na ochranu družinu, ktorú viedol bližšie neznámy muž zvaný Ugrimus. Družinu však prepadli a zajali chorvátski šľachtici, ktorí neuznali nového kráľa. Ugrima potom vyslobodil slavónsky bán Radoslav. Nebolo to oslobodenie bez problémov – svedčí o tom skutočnosť, že bán v boji stratil niekoľko vojakov a bližšie neznámeho člena vlastnej rodiny. Až po boji mohla Tommasina v sprievode bána pokračovať v ceste a pripojiť sa k synovi. Ondrej ocenil statočnosť slavónskeho bána Radoslava a daroval mu hrad Želin pri Záhrebe.

Energická Tommasina zohráva v našom príbehu významnú úlohu. Stala sa kráľovou najbližšou a najvernejšou dôverníčkou. Hneď za ňou mal miesto Ondrejov strýko Albertino, ktorého za zásluhy a obetavosť pri výchove Ondreja v roku 1292 povýšili medzi veľmožov Uhorského kráľovstva. Tommasina si v Uhorsku zriadila vlastný dvor, podobný kráľovmu dvoru (v kráľovských listinách ju titulovali „najdrahšia matka“). Od roku 1293 bola slavónskou vojvodkyňou a správkyňou území medzi Dunajom a Jadranským morom, čo bola mimoriadne dôležitá funkcia, pretože pobrežie Jadranského mora, kde žilo zmiešané slovansko-románske obyvateľstvo, malo pre benátsky obchod a moreplavbu kľúčový význam.

Benátska republika bola najvýznamnejším zahraničným spojencom mladého kráľa a uhorská kráľovská matka Benátčanka Tommasina bola zárukou, že tento vzťah sa nezmení. Výhody boli obojstranné v hospodárskej i politickej oblasti. Obchodné a ekonomické vzťahy s Benátkami mali blahodarný vplyv na hospodárstvo Uhorského kráľovstva. Aj organizácia spoločnosti sa dostala na novú úroveň. Ondrej vyrastal v podmienkach benátskej šľachtickej demokracie a liberálny štýl vlády uplatnil aj v Uhorskom kráľovstve (každoročne zvolával krajinský snem, v roku 1298 pribral do kráľovskej rady volených zástupcov strednej a nižšej šľachty). V Benátkach bola účasť šľachty na vláde samozrejmosťou, rovnako právo voliť funkcionárov republiky vrátane dóžu. V Uhorsku to bolo nezvyčajné, ale Ondrej si tým získal oporu v širokých vrstvách šľachty, čo veľmi potreboval v boji proti Anjouovcom a občas aj veľmožom, ktorí stáli raz na tej a raz na druhej strane, podľa toho, ako sa im to hodilo.

Ako protiváha v boji proti oligarchom mu slúžili aj mestá. Za desať rokov Ondrejovej vlády získali mešťania a mestá v Uhorsku šestnásť výsadných listín, z toho štyri boli mestá na Slovensku: Bratislava, Prešov, Veľký Šariš a Sabinov. Významné bolo najmä bratislavské privilégium z roku 1291. Jednou z prvých úloh mladého kráľa bolo totiž riešenie sporu s Albrechtom Rakúskym o západné pohraničie vrátane Bratislavy, ktorú obsadil v roku 1289 ako spojenec kráľa Ladislava v zápase s veľmožmi. Prekvapivým útokom na Viedeň prinútil Ondrej rakúskeho vojvodu Albrechta, aby z Uhorska stiahol svoje vojsko. V roku 1291 uzavreli v Hainburgu mier a Albrecht sa zaviazal vrátiť Bratislavu, Trnavu a ďalšie mestá. Veľké výsady udelené Bratislave svedčia o tom, že Ondrej vedel, akú úlohu môže zohrať prosperujúce a dobre opevnené mesto v ľahko zraniteľnom pohraničí.

Ondrej III. mal aj ďalších nepriateľov. Najnebezpečnejší boli neapolskí Anjouovci, ktorí hrali významnú úlohu v dejinách vtedajšej Európy. Ich rod bol vedľajšou vetvou francúzskeho kráľovského rodu Kapetovcov: zakladateľ rodu Karol I. z Anjou bol mladším bratom francúzskeho kráľa Ľudovíta IX., ktorý mu grófstvo Anjou dal do léna. Karol sa o niekoľko rokov stal aj neapolským kráľom. Jeho syn Karol II. sa oženil s arpádovskou princeznou Máriou, dcérou Štefana V. a sestrou Ladislava IV. Tá mu porodila deväť synov a päť dcér, a ako sme si už povedali, po smrti svojho bezdetného brata Ladislava Kumánskeho si robila nároky na uhorský trón.

Anjouovci bojovali o uhorský trón aj s pomocou pápeža, ktorý synovi Karola a Márie, ďalšiemu Karolovi – Martelovi, udelil titul uhorského kráľa. Zostalo však len pri formálnom titule, Karol sa do Uhorského kráľovstva nikdy nevypravil a korunu získal Ondrej III. Anjouovci sa svojho práva nezriekli ani potom. Máriin manžel vyzýval obyvateľov Uhorska na odpor voči Ondrejovi a aj priamo do Uhorska vyslal posolstvo, ktoré malo v jeho mene prijať prísahu vernosti. Správal sa, akoby bol kráľom: v Uhorsku rozdával privilégiá a tituly. Ešte aj obilie dodal do Chorvátska s presne uvedeným účelom – na podporu proti Ondrejovi. Huckal odbojných veľmožov do vojny a vyzýval ich, aby kráľovi všemožne škodili. Nestálosť magnátov bola najväčším problémom Ondrejovej vlády. Magnáti prebiehali zo strany na stranu, niekedy spolupracovali s dvoma stranami súčasne, za čo sa dožadovali úradov a odmien.

Keď v lete 1295 Karol Martel aj s manželkou zomreli počas morovej epidémie, v nárokoch na uhorský trón vystriedal Karola Martela trinásťročný syn Karol Róbert. Sila argumentov poklesla, klesla aj podpora domácej, najmä chorvátskej šľachty, naproti tomu podpora Apoštolskej stolice zvyšovala legitimitu anjouovských nárokov.

Pozícia Ondreja III. sa však pomaly stabilizovala. Aj po smrti ostrihomského arcibiskupa Vladimíra, ktorý bol jeho prívržencom, aj napriek nepriateľskému postoju jeho nástupcu Gregora zostal klérus na Ondrejovej strane. Šikovnou vnútornou politikou a vojenskými úspechmi si Ondrej získal väčšiu časť šľachty; iba Chorvátsko sa stále správalo nepriateľsky. Významná bola podpora Albrechta Habsburského, jeho niekdajšieho súpera. Keď totiž v roku 1295 Ondrej III. ovdovel (s kujavskou princeznou Fenenou splodil svoje jediné dieťa, dcéru Alžbetu), vzal si za manželku Albrechtovu dcéru Agnešu, čím získal veľké veno a mocného spojenca.* Albrecht, ktorý sa medzičasom stal rímsko-nemeckým kráľom, mu prisľúbil, že sa zúčastní na výprave do Chorvátska. Tá sa mala uskutočniť na jar 1301 a definitívne skoncovať s nárokmi najmladšieho Anjouovca Karola Róberta. Ten sa totiž na popud pápeža a starého otca v roku 1300 ako jedenásťročný vylodil v Uhorsku v Splite a podporovaný chorvátskou šľachtou z dalmátskeho pobrežia tiahol do vnútrozemia do Záhrebu.

* Získal mocného spojenca, veľké veno, ale údajne nijakú lásku. Agneša ho odmietala, bola voči nemu chladná, azda až nepriateľská, a tak ich manželstvo zostalo bezdetné. A to bol problém, lebo práve mužský dedič bol dôležitým prvkom stability.

K dramatickému zvratu došlo 14. januára 1301, keď kráľ Ondrej III. nečakane zomrel – údajne od žiaľu nad smrťou svojej matky. Podľa štajerskej Rýmovanej kroniky, ktorej autorom je Ottokar von Horneck, kráľovnú Tommasinu otrávili. Sama vraj chcela otráviť významného veľmoža, Ondrejovho protivníka, a poslala mu vzácnu nádobu s divinou, v ktorej bol jed. Zomierajúci veľmož prikázal, aby mäso vymenili za bažanta a v tej istej nádobe postavili na kráľovnin stôl. Tak sa stalo, že Tommasina padla do vlastnej pasce.

Verzia o otrávení Tommasiny sa všeobecne prijala a dodnes si ju možno prečítať v nemeckých, maďarských i slovenských učebniciach a knihách.

Iste, ešte to neznamená, že je aj pravdivá. Martin Štefánik, ktorý sa problematikou zaoberá nielen ako historik, ale aj ako znalec topografie Benátok, kde prežil niekoľko rokov, upozornil, že jestvuje aj iný názor: podľa zachovaných poznámok benátskeho archivára G. Soranza Tommasina zomrela až desať rokov po Ondrejovej smrti (1311). A najuznávanejší znalec benátskych dejín Samuele Romanin v desaťzväzkových Dejinách Benátok uvádza, že Tommasina dožila v Benátkach. Rok jej úmrtia neuvádza, žiaľ, ani on, ani Soranzo necituje prameň, o ktorý sa ich údaje opierajú. Najdôležitejším argumentom o neskoršom úmrtí Tommasiny zostáva teda talianska kronika Donata Contariniho, ktorú sme spomínali na začiatku tejto kapitoly. Píše sa v nej, že Tommasina zostala v Uhorskom kráľovstve ešte aj po Ondrejovej smrti. Ako už vieme, Ondrej zomrel bez mužského dediča a po jeho smrti zákonite nasledoval boj o uvoľnený trón. Morosiniovci iba zavadzali, a preto im vraj zabavili majetok. Bude to asi pravda, lebo v roku 1305 spísal Albertino Morosini v Benátkach testament, ktorým svojej dcére odkázal majetok v Uhorsku a Slavónsku, pokiaľ bude mať možnosť ho užívať. Situácia Albertina a Tommasini v Uhorsku sa po kráľovej smrti stala bezvýchodisková, azda aj nebezpečná, a preto sa vrátili do Benátok.

Koniec ukážky