Ukážka z elektronickej knihy

Dóm sv. Alžbety v Košiciach.

Knihy z edície Stopy dávnej minulosti

odporúča Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu SR

žiakom základných a stredných škôl na vyučovanie dejepisu.

Realizované s finančnou pomocou Fondu na podporu umenia.

© Pavel Dvořák 2018

© Photography Pavel Dvořák mladší 2018

© Photography Jakub Dvořák 2016

© Design Pergamen

Recenzovali PhDr. Daniela Dvořáková, DrSc., PhDr. Tünde Lengyelová, PhD.,

univ. prof. PhDr. Peter Kónya, PhD.

Turecké reálie Miroslava Darnadyová

Zodpovedná redaktorka Anna Šikulová

Register Daniela Dvořáková

Prebal a časová os Juraj Vontorčík

© Vydavateľstvo RAK Budmerice 2018

Vydanie prvé

Sadzba a grafická úprava Miroslava Magulová

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica

ISBN 978-80-85501-70-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Osmanské mince z čias príbehu tejto knihy.

V čase stavovských povstaní a vrcholiacich osmanských vojen sa Sedmohradsko stalo trvalou súčasťou európskej, a teda aj slovenskej histórie. Na obrázku kras Trascău na jednej z bočných trás na spojnici hlavného mesta Alba Júlia s najväčším mestom Sedmohradska Klužom.

Prológ

Knihy Stopy dávnej minulosti 8 a Stopy dávnej minulosti 9 vytvárajú jeden celok. Ich témou sú hrôzy osmanských vojen (a stavovských povstaní), v Stopách 9 posunuté o storočie dopredu. V tejto knihe som sa pokúsil vyznačiť terén, na ktorom sa odohrávalo strašidelných 150 rokov a všedný i sviatočný život významných hráčov, ktorí sa zapísali do slovenskej histórie.

V predchádzajúcej knihe som hľadal živého Turka, v tejto knihe sa ponúkal sám Kara Mustafa, smutný hrdina spod Viedne, ktorý síce nebol posledný Turek, ale toho skutočne posledného, neznámeho, predbehol len o krátky čas a je jedno, či sa to stalo v Nových Zámkoch, Budíne alebo Jágri.

To je však už príbeh tejto knihy.

Krásna Hôrka v pozadí so žeriavom, svedectvom o katastrofálnom požiari v roku 2012. Veľa nechýbalo a požiar by bol hrad zmenil na ruiny.

Zo zbierok Múzea Betliar.

Koniec rodu Bubekovcov

Traja hráči na jednom ihrisku

V štítnickej evanjelickej kronike sa píše:

„Roku Pane 1556 velikomožni Pan Bubek Ferenc a jeho syn Bubek Gyorgy mnoho Nemcuv zbili u Mestečka Rožnavi, wšak sauce od Turkuv spomoženi, kterižto Turci na tristo Nemcuv wzali sau tedaž do vezeni.“

Bitku pri Rožňave sme už spomínali (Stopy dávnej minulosti 8), a tak vieme, že text na necelých troch riadkoch opisuje udalosť, ktorá síce neotriasla svetom, ale výrazne sa zapísala do slovenských dejín. Nepatrila medzi najväčšie, no aj tak je dôležitá, okrem iného preto, lebo je svojím spôsobom charakteristická – to, čo sa odohralo na území Gemerskej župy, malo analógie aj inde.

Gemerské udalosti sú teda poučením aj pre dejiny iných krajov.

Pravda, aj Gemer mal svoje špecifiká, nedobré špecifiká, mal totiž zlý zemepis. Údolia riek Rimavy, Blhu, Slanej, Turca, Muráňa, Štítnika ponúkali Turkom pohodlnú cestu z juhu až k Nízkym Tatrám a Slovenskému rudohoriu, čo Turci aj primerane využili.

Najprv si však pripomeňme historickú situáciu.

Na území niekdajšieho Uhorského kráľovstva už tridsať rokov bojovali tri nepriateľské strany.

Podstatnú časť Uhorského kráľovstva, vrátane hlavného mesta Budína a arcibiskupského Ostrihomu, obsadili Turci. Cez Viedeň sa pokúšali preniknúť ďalej na západ a netajili sa, že sa chcú stať pánmi Európy. Tisli sa aj na sever a severozápad, na dnešné Slovensko. Vábili ich najmä rudné bane a banské mestá Dolného i Horného Uhorska.

Habsburgovci spravovali už len čosi vyše polovice niekdajšieho kráľovstva. Usilovali sa zabrániť Turkom v ďalšom postupe a vytlačiť ich aspoň z niektorých okupovaných oblastí, chránili však predovšetkým rakúske územie, uhorské až v druhom rade.

Tretím hráčom bolo Sedmohradsko, pred bitkou pri Moháči vojvodstvo, súčasť Uhorského kráľovstva. Po bitke pri Moháči sedmohradský vojvoda Ján Zápoľský bojoval o korunu (dočasne ju aj získal), jeho maloletý syn Ján Žigmund (presnejšie povedané, ambiciózna matka, poľská princezná Izabela Jagelovská) aspoň o pozíciu nezávislého kniežaťa. Spojili sa s Turkami, stali sa ich vazalmi, ak to však bolo užitočné, prechádzali na stranu Habsburgovcov.

V roku 1568 40 percent ranonovovekého Uhorska (Uhorsko malo 900-tisíc obyvateľov) okupovali Osmani. Časť obyvateľstva bola vyvraždená (vyľudnený bol napr. Sriem), časť ušla do Kráľovského Uhorska a časť do Sedmohradska. Približne rovnako veľké Kráľovské Uhorsko malo takmer dva milióny obyvateľov. Pred Turkami utekala aj šľachta a predstavitelia cirkvi, bez ohľadu na hodnosť – od mníchov až po najvyšší klérus, najvyšších duchovných. Časť sa skryla a po skončení tureckého plienenia sa vracala. Od roku 1570 počet obyvateľov začal stúpať.*

* Pripomeňme, že v roku 1568 po smrti sultána Sulejmana uzavreli v Drinopole (dnes Edirne) mier, ktorý vydržal štvrť storočia.

Na okupovanom území sa Turci zdržiavali len v pevnostiach, vo voľnom teréne výhradne pod ochranou vojakov. V 130 pevnostiach žilo asi 20-tisíc Osmanov. Úplne moslimský bol Visegrád, Novohrad a Ostrihom, Budín z dvoch tretín, menej ako polovica Turkov žila vo Vacove a Segedíne, v ostatných mestách reprezentovali tureckú stranu balkánski Slovania.

Obsadené mestá fungovali aj ďalej, na vidieku bola situácia odlišná. Mnoho dedín Turci úplne vyplienili a obyvatelia sa do nich už nikdy nevrátili. Pôdu využívali susedné dediny a mestečká, napr. na chov dobytka; dobytkárstvo sa v tom čase stalo najvýznamnejším odvetvím hospodárstva.

Všetka pôda bola majetkom sultána. Keď Osmani získali Budín, premenili hradný kostol na mešitu a vydali takéto vyhlásenie:

„Všetko obyvateľstvo žijúce v budínskom vilájete zostane na svojich miestach bez akejkoľvek škody na ňom a jeho deťoch. Svoje majetky, dedinské a mestské domy, obchody a iné budovy aj úrodu z vlastných vinohradov a záhrad má voľne užívať ako svoje vlastníctvo. Svoj majetok môže voľne predávať, scudzovať alebo ho dávať komukoľvek do vlastníctva. V prípade testamentu má pripadnúť legálnym dedičom. Aj orná pôda, čo obrába, má zostať v jeho držbe, ale nie vo forme takého vlastníctva ako horespomenuté nehnuteľnosti, lebo táto pôda sa stala pôdou krajiny.“

Okupované územie Turci pevne zapojili do organizácie štátu. Starú územnú správu zrušili a vytvorili novú. Najvyššou organizačnou zložkou bol ejálet (vilájet), miestodržiteľská provincia, ktorú viedol vezír alebo paša (odtiaľ názov pašalik). Jediný ejálet s centrom na Slovensku, do ktorého patrilo aj severné Maďarsko, bol v Nových Zámkoch. Ďalšie dva boli slovenské len sčasti, temešvársky a najväčší budínsky, ktorý zasahoval až na Balkán a do východného Chorvátska, prirodzene, za 150 rokov tureckej okupácie sa to viackrát zmenilo.

Budínsky pašalik viedol paša, beylerbey (poslovenčený bejlerbej). Do vlády, ktorú okolo seba vytvoril, patril defterdár (mal na starosti peniaze, čo nebolo jednoduché, lebo sa platilo veľmi veľa daní, nezriedka aj zdvojených), kádi (sudca) a mufti (právnik). Funkcie sa často striedali, aby si funkcionári nevytvárali väzby, a tým aj priestor na korupciu.

Pašaliky sa delili na sandžaky (na Slovensku napríklad fiľakovský), najnižšou jednotkou bola náhija.

Na okupovanom území žilo aj mnoho Slovákov. Turci viedli múdru vnútornú politiku. Kým kresťania v Európe neprestajne niekoho prenasledovali (židov, evanjelikov, kacírov), kresťanská náboženská neznášanlivosť nahrávala Turkom. Turci nikoho nenútili, aby prestúpil na islam. Kto nechcel prestúpiť, nemusel, mal právo vykúpiť sa osobitnou daňou z hlavy. Daň nebola nízka, ale pre mnohých to bolo lepšie ako stále ohrozenie života a majetku na území kresťanských panovníkov. Vymyslené to bolo výborne – dane nemoslimov tvorili takmer polovicu štátnych príjmov. Niektorí utečenci sa navyše dokázali zapojiť do štátneho organizmu. Napríklad židia na neustálom úteku pred pogromami, getami a povinným značením zveľadili obchod Osmanskej ríše. Keď sa stredoslovenské mediarstvo okolo roku 1575 dostalo do krízy, nezamestnaní baníci a hutníci nezriedka utekali k Turkom. Slobodu sľubovali aj sedliakom a stávalo sa, že poddaní ušli na územie obsadené Turkami (o tom viac v nasledujúcej podkapitole).

Turci dodnes úprimne veria, že ich predkovia sa usilovali vždy pomôcť príslušníkom iných národov, že im prinášali pravú vieru, civilizáciu a všeobecný blahobyt. V tomto smere si však netreba robiť ilúzie. Poddaných nazývali rája, čo znamená črieda, stádo. Do tejto kategórie patrilo 90 percent obyvateľov osmanskej ríše.

Osmanská krutosť vošla do historického vedomia Grékov, Srbov, Chorvátov, Bulharov, Maďarov a ďalších národov. Aj na Slovensku cítiť tragickú spomienku na Turkov na každom kroku, v literatúre, ľudových piesňach, kronikách a podobne, ešte aj v zemepise ich poznáme z desiatok názvov najrozličnejších geografických útvarov.

Ako sme už povedali, územie ranonovovekého Uhorska bolo rozdelené na troje, ale platilo to len globálne. V skutočnosti sa delilo na oveľa menšie časti, lebo postoje uhorských šľachticov neboli jednoznačné. Rozdelili sa na prohabsburských a protureckých, čo však nebol trvalý stav, lebo za výhody prikláňali svoje sympatie raz na jednu, raz na druhú či tretiu stranu.

Bubekovci spomínaní v štítnickej kronike patrili medzi najdôležitejších a najmenej stálych šľachticov predovšetkým na území Gemerskej stolice. So sedmohradským vojvodom Jánom Žigmundom ich spájala politika i zemepis.

V roku 1555 v mene vojvodu zaútočili na Prešov, Levoču, Košice.

Takto to videl Samo Tomášik, slovenský národovec, historik, spisovateľ (autor piesne Hej, Slováci), ktorý sa v Gemeri narodil aj zomrel:

„Keď sa roku 1555 Fraňo Bebek kráľovi spreneveril, a pritom ešte i mestá Levoču, Prešov, Bardijov a Sabinov ku nevernosti nahováral, vyslaný bol proti nemu cis. vodca Buchheim, ktorý s 8-tisíc mužmi pechoty a 600 husármi Krásnu Hôrku obliehal; Bebek ale s 3-tisíc mužmi a pomocou Turkov dňa 6. sept. 1556 znenazdania uderil na Buchheima, a keď pritom i posádka zámocká sa vyrútila a Nemcov od chrbta napadla, prišli títo do veľkého rozpaku a zmätku, takže Bebek celý ich tábor zaujal, 20 diel, mnoho zbroje, prach, gule a celú batožinu im odobral. Utekajúcich Nemcov na Rožňavu a Dobšinú honili Turci a na úteku ešte 300 mužov z nich pochytali a mnohých pobili“ (Samo Tomášik: Pamätihodnosti gemersko-malohontské).

Turci vystupovali ako spojenci kniežaťa, no v skutočnosti sledovali vlastné záujmy, predovšetkým urýchlenie expanzie na sever. Už v roku 1553 sa zmocnili Rimavskej Soboty. Dobyli aj neďalekú pevnosť Sobôtka, ktorá sa nadlho stala najsevernejším bodom osmanskej moci.* Prenikli do Muránskej a Štítnickej doliny a k poplatnosti prinútili 400, možno 450 dedín. V roku 1556 vyplienili Rožňavu a Jelšavu a spoplatnili vzdialenú Dobšinú.**

*Až 9. novembra 1566 ju dobylo cisárske vojsko. V boji údajne zahynula celá osmanská posádka.

** Ešte na začiatku 17. storočia, keď už bolo oveľa lepšie, odvádzalo Turkom poplatky v celom Gemeri 1 483 domov, čo bola tretina z celkového počtu domov.

Je to signál o zmene kurzu. Turci sa nemuseli prebíjať cez sieť pohraničných hradov, ako spojenci rebelujúcich šľachticov ľahko prenikali na sever, a to aj do východoslovenských banských miest. Pravda, prechodné vojenské úspechy Turkov nestačili na konsolidáciu osmanskej moci, čo využívali uhorskí feudáli, ktorí rozširovali svoju moc aj na účet Turkov, a pomohli tak vytvárať osobitné územie, kondomínium, patriace Turkom i kresťanom.

Krajina za tureckým chrbtom

Vojny trvali pridlho a vyčerpávali obe strany, Habsburgovcov aj Osmanov. Už nemali dosť síl na víťazstvo, ale ani na ústup. Obe strany chceli územie, Turci nové, Habsburgovci navrátené. Aj keď bol mier, neustále hrozila vojna. Medzi bojujúcimi stranami sa vytvorilo široké územie, na ktoré si nárokovali obe strany, ale ani jedna nemala sily na to, aby ho ovládla. Tak vznikol široký pás územia v pohraničí, kde čiastočne – alebo striedavo – vládli Osmani aj Habsburgovci.

Koniec ukážky