Ukážka z elektronickej knihy

Náhrdelník z krištáľu a karneolu. Koráliky z čias Nitrianskeho kniežatstva ani takmer po tisícročí nestratili nič zo svojej krásy (Nitra-Šindolka).

Nemajú spoločný vek ani minulosť; spája ich hodnota svedectva, ktoré vydávajú. Drobné mušličky sú typickým šperkom starých Maďarov, rozprávajú o časoch, keď starí Maďari po prvý raz vstúpili na pôdu Nitrianskeho kniežatstva. Farebná hrkálka z pálenej hliny ležala na hrudi dieťaťa, ktoré zomrelo v 11. storočí. Odkazuje na severovýchod, na Poľsko a na Kyjevskú Rus, krajiny, z ktorých si nitrianski vojvodovia privádzali svoje manželky.

© Pavel Dvořák 2005

© Photography Jakub Dvořák

© Design Pergamen (Juraj Demovič, Jakub Dvořák, Juraj Vontorčík)

Vedecký redaktor prof. PhDr. Richard Marsina, DrSc.

Vydavateľstvo Rak Budmerice

Vydanie prvé, Budmerice 2005

Sadzba a litografie Garamond, s. r. o., Trnava

Vytlačili Tlačiarne BB, s. r. o., Banská Bystrica

Kniha vyšla s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

ISBN 80 – 85501 – 29 – 5

EAN 9788085501292

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Náhrdelník z čias vojvodu Vazula a jeho synov (Nitra-Šindolka).

Prológ (o starých Slovákoch)

Keď som dopísal Stopy dávnej minulosti 3 (Zrod národa), požiadal ma priateľ A. G., ktorý si knihu prečítal už v rukopise, aby som v nej – čo len raz – použil termín „starí Slováci“; treba ho vraj uviesť do života, a to aj za tú cenu, že takýto termín odmietnem. Argumentoval „starými Maďarmi“, „starými Čechmi“, „starými Slovanmi“. Prečo by sa vraj nemohlo hovoriť aj o „starých Slovákoch“...?

Nevyhovel som. A viedlo ma k tomu niekoľko dôvodov:

Termín „starí Maďari“ sa používa len u nás. Maďari ho nepoznajú, svojich predkov nazývajú „honfoglaló Magyarok“, a keďže „honfoglaláš“ znamená „dobytie vlasti“, hovoria o Maďaroch dobyvateľoch, ku ktorým sa s hrdosťou hlásia.

Termín „starí Česi“ nejestvuje. Pripomeňme si chvíľu, keď sa praotec Čech zahľadel z hory Říp a povedal svojim druhom (citované z Jiráskovej knihy Staré pověsti české):

„‚Hle, země po naší vůli! Jen jména nemá; rozvažte, jakým jménem by měla být jmenována.‘

‚Tvým! Tvým nechť se jmenuje!‘ zvolal jako z božského vnuknutí stařec dlouhé bílé brady, nejstarší všech starostů.“

Ani Česi by teda neupadli do vytrženia, keby sme ich začali deliť na „starých“ a „mladých“; cítia sa Čechmi už od praotca Čecha.

„Starí Slovania“ sú naši predkovia, ktorých ešte nevieme rozdeliť na jednotlivé etniká, historické národy. A možno sa to ani nedá.

Termín „staré Slovensko“ – a teda aj „starí Slováci“ – vznikol zo zneuznávania v čase medzi dvoma vojnami; ešte v roku 1946 na zjazde Československej spoločnosti historickej nazval čechoslovakisticky orientovaný historik Václav Chaloupecký svojich odporcov posmešne staroslovákmi (podrobnejšie to rozoberám v závere tejto knihy, preto to netreba rozvádzať).

„Starí Slováci“ sa mi nepáčia, sú príliš mladí, vymysleli ich nedávno, vyvolávajú nedôveru medzi ľuďmi, ktorých pre slovenské dejiny treba ešte len získať. Viem, že je to všetko trochu zložitejšie, dokonca veľmi zložité. Alois Jirásek napísal svoje Staré pověsti české v čase, ktorý dejiny hľadal, chcel ich, tešil sa z nich, a najmä napísal ich nádherne, dokonale, s láskou; ako by povedal Jan Werich, „to se dá číst i dnes“. A aj to je skutočnosť, že Česi boli len jedným z viacerých kmeňov, ktoré prišli do dnešných Čiech, a rovnako ako kmeň Maďarov vtisol svoje meno všetkým, čo prišli s nimi, dokonca prísť s nimi ani nemuseli, lebo Čechmi a Maďarmi sa stali aj tí, ktorých vo svojej dnešnej vlasti našli a obrátili na svoj obraz. A ešte zložitejšie je to so Slovákmi, lenže o tom rozpráva táto kniha a rozprávala aj predchádzajúca,* „o Slovanoch, ktorí prišli a usadili sa na oboch brehoch rieky Moravy, na sever od Dunaja v Dolnom Rakúsku a na Slovensku, v Zadunajsku a azda aj v Potisí. Prišli ako blízki príbuzní, niekoľko stáročí zdieľali spoločný osud, vzdorovali spoločným nepriateľom, žili v spoločnom štáte, no potom ich udalosti rozdelili a oni sa stali Maďarmi, Nemcami, Čechmi (Moravanmi) – a Slovákmi“.

Tam je teda odpoveď na otázku, kedy vzniká národ, kedy sa Slováci stali Slovákmi; nevieme určiť, kto a kedy po prvý raz povedal „ja som Slovák“, poznáme však čas, keď slovo Slovan znamenalo Slovák, a práve o tom je nasledujúce rozprávanie – stavia na predpoklade, že Slováci sú priamymi dedičmi kultúrneho a etnického vkladu „starých Slovanov“; nebude asi náhoda, že ešte stredoveké listiny rozprávajú o Slovákoch, ale píšu ich Sclavi (alebo Slavi), rovnako maďarské slovo Tót označuje Slovákov i niektorých Slovanov. A tak by som povedal trochu metaforicky, že kým pre všetky ostatné národy sú starí Slovania označením dávnych súvislostí, pre Slovákov sú to ich priami predkovia – „starí Slováci“, aby som aspoň raz vyhovel svojmu vzácnemu priateľovi A. G.

* Stopy dávnej minulosti 3 (Zrod národa).

Prasleny. Typický dar mŕtvej žene.

Hrot šípu z 10. storočia. Zahrotený koniec, ktorý sa zarážal do dreva, je typickou zbraňou starých Maďarov (Nitra-Šindolka).

Oči vojvodu Vazula

Sú také miesta, ktoré priamo vnucujú svoj príbeh. Zväčša príbeh dramatický, tragický, smutný, sentimentálny, napoly zabudnutý. Vazulova veža je taká, presnejšie povedané, ešte donedávna taká bola: mohutná, zachmúrená, korunovaná kamenným cimburím, pevne zasadená do siluety Nitrianskeho hradu – monument, pútač, pripomienka strašnej udalosti, ktorá sa odohrala takmer pred tisíc rokmi. Kronikár ju opísal takto:

„Bôľny žiaľ spôsobil svätému Štefanovi veľmi ťažkú chorobu. Trápili ho bolesti v nohách a smútok a žiaľ ho gniavili predovšetkým preto, lebo medzi svojimi pokrvnými príbuznými nenachádzal nikoho vhodného na to, aby po jeho smrti zachoval kráľovstvo v kresťanskej viere. Maďarský rod sa totiž radšej prikláňal k pohanským zvykom než ku kresťanskej viere. Medzitým ho začala opúšťať telesná sila a ťažila ho veľká ochabnutosť. Preto poslal rýchlo posla Budu, Egiruchovho syna, aby priviedol z nitrianskeho žalára Vazula, bratanca, ktorého dal kráľ zavrieť pre mladícku roztopašnosť a pochabosť, a tak mu dal možnosť polepšiť sa. Ešte pred svojou smrťou ho chcel ustanoviť za kráľa.

Keď sa o tom dopočula kráľovná Gizela, poradila sa so zločinným mužom Budom a urýchlene poslala do väzenia, kde zadržiavali Vazula, Budovho syna Šebeša. Šebeš teda predišiel kráľovského posla, vylúpol Vazulovi oči, do ušných dutín mu nalial olovo a potom ušiel do Čiech.

Kráľov posol, keď dorazil, našiel Vazula bez očí a s ranami v očiach ho priviedol ku kráľovi. Pri pohľade naňho, na jeho biedne dokaličenie, vyhŕkli kráľovi sv. Štefanovi slzy, no ťažká choroba mu nedovolila zaslúžene potrestať zločincov. Pozval si synov bratanca Ladislava Lysého, a to Ondreja, Bela a Leventeho, a radil im, aby zutekali, ako len najrýchlejšie môžu, a tak si zachránili telesný život. Oni prijali múdru radu sv. kráľa a pred zlom a nástrahami ušli do Čiech“ (Obrázková kronika).*

*Rozprávanie o boji medzi kresťanským Štefanom a pohanským vojvodom Kopáňom, ktorý rozhodol o charaktere budúceho štátu a azda aj o osude Maďarov, si možno prečítať v kapitole Kde „praj čert na babe oral“ v knihe Stopy dávnej minulosti 3 (Zrod národa). Najdôležitejším faktom tohto rozprávania je pripomienka, že Štefan porazil pohanských Maďarov aj za pomoci slovenských rytierov Poznana a Hunta (Honta). Ján Lukačka upozorňuje, že stredovekí kronikári hovoria iba o dvoch jednotlivcoch v blízkosti mladého Štefana. Zabúda sa pritom na realitu tých čias, keď jednotlivec vytrhnutý z prostredia svojho rodu (klanu) veľa neznamenal – a ani nezmohol. Preto treba predpokladať, že popri Poznanovi a Huntovi pomáhali Štefanovi aj ich najbližší príbuzní, ktorí spolu so spomínanými veľmožmi bojovali proti Kopáňovi.

Scéna vhodná pre Shakespeara… Aj kulisa príbehu, zachmúrená veža Nitrianskeho hradu, je ako vystrihnutá z romantickej drámy: akoby ona bola na vine, že v jej múroch sa odohrala udalosť, ktorá zmenila dejiny Uhorska; akoby ona prekazila, že na uhorský trón si nesadol Nitran, ktorý mal na to zákonné právo…

Je to neuveriteľné, ako sa zmenili dejiny, ako sa zaľudnili. Sotva sme začali prvú kapitolu nového rozprávania a už máme desať mien: Vazul, Štefan, Buda, Egiruch, Gizela, Šebeš, Ladislav Lysý, Ondrej, Belo, Levente. A nie sú to hocijaké mená, k väčšine sa budeme vracať, pribudnú k nim ďalšie, a každé meno je svedectvom o histórii, viaceré o ľudskom osude a charaktere. Po prvý raz za tisícky rokov putovania historickým Slovenskom ide o naozajstné dejiny, so všetkými kladmi i zápormi, a to najmä vďaka farbistému rozprávaniu stredovekých kroník a legiend. Z nich pochádza značná časť nových informácií, ale aj problémov. Nezriedka totiž opisujú udalosti nepresne, s viacerými chybami, a to je nápadné – ba nielen nápadné, je to kľúč k pochopeniu dramatického pozadia jednotlivých príbehov, pozadia často významnejšieho ako príbeh sám. Tak je to aj s rozprávaním o Vazulovi. Lebo sotva možno predpokladať, že by sa kronikár pomýlil alebo len náhodou označil Ondreja, Bela a Leventeho za synov Ladislava Lysého; musel vedieť, že to boli deti Ladislavovho brata, nitrianskeho Vazula, a mali teda oprávnený dôvod na obavy. A rovnako musel vedieť, že Levente, ktorého kladie na posledné miesto, bol najstarší, nie najmladší, ako by sa z jeho zápisu mohlo zdať.

To naozaj nemohla byť náhoda. A ani nebola. Je to príbeh.

Kronikárov omyl-neomyl ľahšie pochopíme, ak si znovu prečítame túto časť zápisu: „Medzi svojimi pokrvnými príbuznými nenachádzal nikoho vhodného na to, aby po jeho smrti zachoval kráľovstvo v kresťanskej viere. Maďarský rod sa totiž radšej prikláňal k pohanským zvykom…“

Dva riadky, a aké významné svedectvo o prvej veľkej kríze Uhorského kráľovstva! Kríze úzko spätej so Slovenskom – lebo slovo Nitra značilo v tých časoch Slovensko. Túto vec nemožno ani na okamih pustiť z mysle. O Slovensku síce nehovorí nijaký stredoveký prameň, lebo na to nebol dôvod, ale Slovensko jestvovalo, jeho hranice boli vyhranené, viditeľné, rešpektované, azda ako dedičstvo predchádzajúcich čias, možno ako prejav novej situácie, a azda jedno s druhým, lebo ako inak pochopiť ruského letopisca Nestora, ktorý len o málo neskôr, na začiatku 12. storočia, napísal: „Bol jeden slovanský národ: Slovania, ktorí sedeli pozdĺž Dunaja, ktorých zaujali Uhri, i Morava, Česi i Ľachovia, i Poľania, ktorí sa teraz volajú Rus“ (citované z knihy Jána Steinhübla Nitrianske kniežatstvo). Teda uhorskí Slovania, ktorí sídlili pozdĺž Dunaja, boli v Nestorových časoch takí ako Moravania, Česi, Poliaci, Rusi, a keďže pozdĺž Dunaja sídlili Slováci, rovnako ako Moravania, Česi, Poliaci, Rusi mali svoje historické postavenie, historickú úlohu, ale – ako to už býva – musel prísť meč, aby otvoril oči histórii aj k pohľadu na nich.

Dostali sme sa do čias, keď nás od porážky Kopáňa delí len tridsaťpäť rokov. Od porážky Kopáňa, ktorý ako „protivník všetkého dobrého, diabol, plný závisti a zloby, pozdvihol proti nemu (Štefanovi) domáci odboj, aby narušil svätý úmysel Kristovho vojaka: z jeho návodu odmietal pohanský ľud skloniť svoje šije pod jarmo kresťanskej viery a usiloval sa vymaniť zo Štefanovho panstva aj so svojimi kniežatami“ (Väčšia legenda svätého Štefana kráľa).

Všimnime si formuláciu „skloniť svoje šije pod jarmo kresťanskej viery“.

Menšia legenda svätého Štefana kráľa túto zaujímavú okolnosť ešte rozširuje:

„Niektorí zo šľachty, v ktorých sa zahniezdila roztopašnosť a duchovná rozpačitosť, si uvedomovali, že svoje zvyky opustili z prinútenia, z diablovho popudu opovrhli kráľovými súdnymi rozhodnutiami, v duchu sa navrátili k predchádzajúcemu životu v rozkoši a pozdvihli proti kráľovi zbrane. Začali ničiť jeho mestá, plieniť dvorce, vykrádať jeho majetky, zabíjať služobníkov, jednoducho – ak mám o ostatnom mlčať – byť bezočivými voči kráľovi. V tých dňoch práve dobýjali mesto, ktoré sa volá Vesprím; tak si to totiž predsavzali na posmech kráľovi, že sa usadia tu, kam chodieva kráľ a kde sa rád zdržiava, aby sa tak mohli ľahšie zmocňovať iných pevností. Nakoniec boli nepriatelia porazení, čiastočne pobití a čiastočne zajatí a spútaní.“

Z oboch legiend celkom jasne vyplýva, že pokrstenie pohanov nebolo idylou, a tak sa teda ťažko čudovať, ak sa tridsaťpäť rokov po porážke vojvodu Kopáňa maďarský rod radšej prikláňal k pohanským zvykom než ku kresťanskej viere, ak sa svätý Štefan musel na konci života vyrovnať s tým istým problémom, s ktorým začínal svoju vládu. Z pohanstva bol totiž podozrivý aj nitriansky Vazul. V mladosti žil medzi pohanskými Pečenehmi, nomádmi, ktorí pôvodne kočovali v stepiach medzi ústím Dunaja a Volgy a od 10. storočia prenikali do Uhorska. Medzi nimi si našiel ženu – pohanku – a žil v manželstve, ktoré sa nepovažovalo za pravé, lebo ho nepožehnal kresťanský kňaz. Vazulovi synovia teda nevzišli z kresťanského manželstva, čo bola v tých časoch vážna vec. Vazul sa zrejme nevyhol krstu svojich detí, ale možno to vykonal formálne, ak najstarší syn Levente, ktorý sa narodil medzi Pečenehmi, zostal pohanom až do smrti.

Zostal pohanom, pretože ním mohol zostať. Nebolo to inak ani s Leventeho bratmi Ondrejom a Belom (všimnime si, že majú slovanské mená). Z oboch sa totiž stali uhorskí králi, museli mať teda čistý, ničím neskalený pôvod: aj za tú cenu, že im pripísali iného otca. Preto citovaný kronikár písal o synoch bratanca Ladislava Lysého; a rovnako písal aj ďalší kronikár, Šimon z Kézy: „Niektorí však tvrdia, že títo bratia sú potomkovia z kniežaťa Vazula, z jedného dievčaťa z rodu Tatun, nie z pravého manželstva pochádzajúci a pre takého zmiešanie by boli našli svoju urodzenosť z Tatun. To je iste ničomná bájka, pretože oni skutočne boli z urodzeného rodu a zo Skýtie pochádzajúci, pretože boli synmi oného Ladislava Lysého“ (citované z knihy Jána Steinhübla).

Koniec ukážky