Text © Linda Chopin, 2020

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

www.hladohlas.sk, objednavky@hladohlas.sk

ako svoju 103. publikáciu v roku 2014

Jazyková úprava Anna Fričová
Grafická úprava Pavel „Hirax“ Baričák

Fotka na obálke Ishmel
Vytlačila tlačiareň P+M, Turany, 2020

Kontakt na autora:
www.facebook.com/linda.chopin.77

ISBN 978-80-8216-010-2

Linda

Chopin

Všetky

(ne )možné

svety

„Slobodná duša je zriedkavá, ale spoznáte ju, keď ju uvidíte – preto, lebo sa cítite dobre, veľmi dobre,
keď ste blízko nej.“

Charles Bukowski

Volám sa Sára a mám jednu čiernu mačku. Nasledujúci príbeh bude o odvahe, ale aj o radosti, o krivdách a láske, o zmysloch a nezmysloch,
o túžbe a vášni.

Bude o živote, ktorý je dôležité žiť tak, aby sme sa raz nemuseli za seba hanbiť, lebo býva dlhý a náročný a kladie pred nás rôzne výzvy a ciele, ktoré časom obnažia všetko. Aj pravdu, aj hry, aj čudné hry, ktoré sa vedú proti vám, aj tých, ktorí vás naozaj milujú, a aj tých, ktorí sa vám do tváre usmievajú a do chrbta vrážajú dýku.

Bude o tom, aké sú dôležité rovné vzťahy, rovné veci, rovní ľudia, a o tom, ako ma už na sklonku štyridsiatky neoblafnú veľké reči a veľké sľuby, navonok veľkí ľudia, pretože už mám na nich čuch a šialený ciťák.

A bude o básňach a rozchodoch, a láske. O tej najviac.

1. kapitola

V ten deň bola zima. Vonku bol sneh, aj keď celý predchádzajúci rok všetci klimatológovia tvrdili, že pre globálne oteplenie nebude. A bolo mínus desať, pamätám si to. Bola som doma. Sama. Keby som mala televízor, možno ho
zapnem. Alebo vypnem. Ale nemala som ho. Pokazil sa a nemala som čas kúpiť si nový. A potom som zistila, že ho nepotrebujem, pretože televízor degeneruje mozgy. Predkladá nám všetko a nemusíme premýšľať, tvoriť, zapájať fantáziu a kreativitu. Slabneme v závislosti od toho, aký slabý televízny program sledujeme.

A tak som kašľala na televízor, na televízne programy, ale aj na všetko vždy, keď sa mi nechcelo. A začala som kašľať aj na zachraňovanie tých, ktorí o to nestoja, a tiež na výživové odporúčania, a prestala som sa zaoberať aj osudom, aj ľudstvom, a dokonca aj planétou. Na chvíľu som otočila všetko, stopla zdvorilé tango okolo potrieb iných, dopriala si totálnu pasivitu a hľadala odpoveď na myšlienku, otázku, vetu, ktorá mi dunela v hlave už dobrých pár mesiacov: Musíš niečo urobiť.

Pred ňou nebolo nič, ani po nej nebolo nič. Ani bodka, ani čiarka, ani odrážky. Tá veta bola ako šialený vírus, ktorý ma napádal. Bolo to rovnaké, ako keď sa vám nalepí vlas na jazyk
a neviete sa ho dosť dlho zbaviť. Zlostíte sa, nedokážete sa sústrediť na nič iné, pretože sa vždy vrátite k tomu istému bodu. A keď sa vám nedarí dostať ho z jazyka preč, vstanete, sadnete si, mlčíte, prestávate sa sústrediť aj na čas, aj na deň, aj na všetko okolo vás a jediným vaším cieľom je zbaviť sa ho.

Chcela som sa zbaviť myšlienky Musíš niečo urobiť a riešenie prišlo.

Nie hneď.

Nie vtedy na chate.

Riešenie prišlo prvého februára.

V deň, ktorý nebol v histórii ničím výnimočný. To, čo som o ňom vedela, bolo, že sa v roku 1920 na Slovensku prestala písať ryť a začala písať riť a že sa v roku 1931 narodil Boris Nikolajevič Jeľcin, ruský prezident a alkoholik, ktorý osem rokov učil Rusov chľastať a tí mu za to postavili niekoľko sôch v krčmách.

V ten deň ‒ prvého februára ‒ som sa rozhodla otočiť list.

Prvého februára vyšiel prvý výtlačok novín, ktoré som založila.

Prvý výtlačok týždenníka, v ktorom sa písalo o všetkom.

Aj o politike.

Bez cenzúry a odvážne. Asi až príliš odvážne, pretože prvá reakcia mojich známych bola tá, že určite plánujem kandidovať v niektorých voľbách a robím si predvolebnú kampaň. Moja odpoveď pre nich bola tá že cvak. Odfotila som a poslala im slogan Hillary Clintonovej, ktorý mi svietil nad pracovným stolom:

„Nebudem kandidovať, ale chystám sa pracovať, vyjadrovať sa a brániť to, čomu verím.“

Volám sa Sára Herczegová a splnila som ďalší svoj veľký cieľ. Zámerne som nikde netvrdila, že som splnila svoj veľký sen, pretože platí to, čo platí – sny sa neplnia. Plní sa paprika alebo kapustný list. Ciele sa plnia! Aj to iba v prípade, ak na nich pracujeme, ak sme ochotní pre ich naplnenie čosi obetovať, ak ich neodsúvame na posledný rebríček vlastných priorít do kúta a ak sa nebojíme zlyhaní. Ciele som k životu potrebovala. Veľké ciele, pretože čím väčší cieľ, tým väčší výsledok. Tie malé, ľahko dosiahnuteľné, ma nenapĺňali. Mňa bavilo bojovať o každú priečku na rebríčku kariéry, bavila ma komplikovaná cesta, vďaka ktorej víťazstvo chutilo.

Na prvé miesto som stavala rozum, a nie city, pretože som nemohla mať všetko naraz, a preto mi vzťah s Kamilom vyhovoval, kým sme si nezačali ubližovať.

2. kapitola

Kamil bol politik. Mal štyridsať rokov a bol pekný. Liberál a muž činu, ktorý pracoval na tom, aby bol úspešný, a nevzdával sa ani vtedy, keď sa mu nedarilo. Páčilo sa mi, že je iný. Ľudí nevnímal ako predmety, ako hlasy, ktoré ho volia, ale vnímal ich ako bytosti, ktoré žijú vedľa neho, ktoré žijú spolu s ním. Nepopieral spoločný tep ľudstva tak ako väčšina politikov v iných stranách v tom duchu, že ja si ostanem na svojej strane a vy si ľudia ostaňte na tej svojej. Kamil sa o nich zaujímal cez mikroskop. Mal nevšednú pozorovaciu schopnosť, nežil mimo ľudí na umelo osvetlenom javisku, ale žil s nimi.

Zoznámila som sa s ním jedno sychravé marcové ráno.

Bolo päť hodín ráno, keď som vyšla vtedy
z brány, pred ktorou sedela čierna mačka. Pozrela na mňa, zamňaukala a ja som ju pustila.

Keď ostane, bude moja, napadlo mi.

Keď nie, nech si ide.

Slobodne.

Kamkoľvek chce.

Vonku bola ešte tma. Rozbehla som sa. Mesto sa už zobúdzalo. Stretala som ľudí, ktorí tiež buď behali, alebo sa prechádzali so svojimi rodinnými miláčikmi, či iba tak postávali a ticho čakali. Keby tak vedeli o čiernej mačke, napadlo mi vtedy. Možno niektorí z tých nemých tvárí sú zradikalizovaní, chodia v nedeľu do kostolov a všetky ženy, ktoré nedodržiavajú nezmyselné kresťanské pravidlá a vlastnia čierne mačky, označujú za čarodejnice a v myšlienkach pália. Ako tá poslankyňa zo strany kresťanov, meno ktorej som už zabudla, ale písali sme o nej článok. Každú nedeľu chodí do kostola. Pekná žena, ale iba do chvíle, kým nepožiada na zasadnutiach o slovo. Počas vystúpení sa jej tvár dokáže znetvoriť nenávisťou a zostarne aj o desať rokov. Článok o nej si prečítalo pár tisíc ľudí. Ale jej sa nepáčil. Zistili sme to podľa toho, ako reagovala. Chcela úprimnosť, ale keď sme jej frkli do očí pravdu, tak sa jej tvár znetvorila
ešte viac a jediná reakcia, na akú sa zmohla, bola tá, že nám poslala do redakcie mail, že má dosť nášho vypisovania, a keď neprestaneme, podá na nás trestné oznámenie.

Skontrolovala som si vtedy na hodinkách tempo a tep a pridala som, ale po pár metroch som spomalila. Zdalo sa mi, že niekto za mnou beží. Bola som na úseku, na ktorom nebolo nič. Nijaká budova, nijaký strom, nijaké svetlo. Nevidela som nikoho pred sebou a nikoho som neobehovala. Musel sa odniekadiaľ vynoriť. Alebo ma tam čakal? Ovládol ma zlý pocit. Zastala som na pol sekundy, prestala dýchať ‒ a áno, bol za mnou. Počula som ho. Otočila som sa. Na hlave mal čiernu alebo tmavohnedú kapucňu a cez ústa tmavú šatku. Nebolo mu vidieť do tváre. Zasmial sa. Pridala som, ale vedela som, že je blízko. Pár metrov predo mnou sa už svietilo. Boli tam aj budovy. Staré veľké budovy a veľa svetla z verejného osvetlenia. Nebola to trasa, po ktorej som behávala, ale rozbehla som sa tým smerom. Pravá, ľavá. Pravá, ľavá. Rýchlo, čo najrýchlejšie, a mala som šťastie. Pred jeden z tých veľkých starých domov som dobehla práve vo chvíli, keď niekto odomykal mohutnú bránu. Obzrela som sa. Ešte stále bežal za mnou. Bol to muž asi o hlavu vyšší ako ja. Už bol celkom blízko pri mne. Nevládala som viac pridať. Neznámy človek odomykal bránu, vošiel do dvora a chcel dvere pribuchnúť, ale sotila som do nich, vtrhla dnu a dvere pribuchla.

Oprela som sa o ne, zaklonila na pár sekúnd hlavu, potom som sa prehla dopredu a dýchala.

„Stalo sa vám niečo?“ Opýtal sa ma.

Iba som kývla, že nie, pretože srdce mi búšilo, pot stekal cícerkom od vlasov až po päty, končatiny sa mi triasli a mala som pocit, že budem zvracať.

Stál pri mne.

„Zavolám niekoho?“

Kývla som že nie.

Riadila som dýchanie. Nádych, výdych, hlboko a pomaly, aby som sa nezbláznila z toho, čo sa práve stalo, a prešlo možno aj desať minút, kým som sa dokázala narovnať, pozrieť sa do očí človeku, vďaka ktorému som unikla inému, ktorý ma pre čosi naháňal.

Môj záchranca bol o hlavu vyšší ako ja, na hlave mal kockovanú čiapku so šiltom, niečo ako baretku, a prekvapený výraz tváre.

Ozvala som sa prvá.

„Vtrhla som sem, lebo ma niekto naháňal. Možno. Asi ma niekto naháňal. Prepáčte, že som sem tak vtrhla, ale pomohli ste mi.“

„Zavolám políciu?“

Kývla som že nie.

„Ja si zavolám taxík a pôjdem domov.“

„Nemôžete ísť sama v takom stave.“

„To vyzerám až tak hrozne?“ Snažila som sa byť vtipná.

„Horšie ako hrozne,“ usmial sa a podal mi ruku.

„Kamil,“ povedal.

„Sára,“ odpovedala som.

„Poďte, pozývam vás na pohárik a potom zavoláme taxík.“

„Nie, ďakujem,“ odpovedala som.

Usmiala som sa, lebo zrazu som videla seba samú jeho očami. Musela som sa tváriť ako pätnásťročná panna pred prvým bozkom a navyše aj vo veľmi zlom fyzickom stave. Príšerne spotená, bez mejkapu a neviem, ako som vtedy voňala.

„Ja vás iba pozývam, nič viac, no tak,“ usmial sa a pohľadom ukázal na ďalšie dvere.

Nasledovala som ho, a až vtedy som si všimla dvor. Prekročením brány sme ako keby prekročili stroj času. Niekoľko storočí späť. Všetko vyzeralo autenticky – až na veľký sivý plastový kontajner. Ten som sa rozhodla nevšímať. Nikdy som v takom dvore nebola a moja zvedavosť stúpala rovnako ako ja po Kamilovi na točitých úzkych schodoch. Vyššie a vyššie. Prešli sme na najvyššie poschodie. Otvoril drevené dvojité dvere, zasvietil a vošli sme. Vyzula som sa. Aj ponožky, pretože boli mokré od potu a zmizla som bez slov v kúpeľni. Umyla som si ruky, tvár a nohy a prešla rukami po spotených vlasoch. Do zrkadla som sa pre istotu nepozrela.

„Poďte ďalej,“ ozval sa z izby.

„Nebývam tu,“ vysvetľoval. „Mám to prenajaté, pretože neznášam hotely.“

„Ani ja,“ usmiala som sa na neho.

„Ani vy tu nebývate?“

Pousmial sa a podal mi pohár s čírou tekutinou. Neopýtal sa ma, čo si dám. Možno nemal nič iné, a tak som ho vzala. Bez pripomienok.

„Ani ja neznášam hotely.“

„Tak na zdravie,“ dvihol pohár a hodil ho do seba.

Dvihla som ho aj ja a vliala do seba to, čo som v ňom mala. Vodku.

„Čo sa ti stalo?“

Prešiel k tykaniu.

„Niekto ma naháňal. A nenamýšľam si to.“

Musel to byť niekto, kto vedel kedy a kadiaľ chodievam behať, napadlo mi. Dokonca musel vedieť aj to, že v to ráno som sa chystala behať. Premkol ma zlý pocit.

„Prečo?“

„Neviem. Naozaj neviem, ale myslím si, že to súvisí s prácou, ktorú som od prvého februára začala robiť.“

„Prvého februára sa narodila moja dcéra, takže tá práca musí byť špičková. Všetko, čo sa rodí prvého februára, je podľa mňa dokonalé – tak ako ona.“

„Súhlasím,“ odpovedala som.

Na viac som sa nezmohla.

„Kde pracuješ?“ Pokračoval otázkami.

„Noviny.“

Zasmial sa. Nahlas, a nakazil ma tým smiechom. Smiali sme sa. Ja som ani nevedela, na čom presne sa smejem, ale smiala som sa.

„A ty? Ty si čo?“

„Politik.“

„Čožeeeee?“ Teraz som sa zabávala ja na ňom. „To sa ti ako stalo? Takému milému a sympatickému chlapíkovi.“

„Hohoooo, to nebolo iba tak. To som si musel poctivo a ťažko vydupať a preskákať kadečo.“

Vytiahla som obočie.

„Poctivo?“

Neodpovedal, iba sa uškrnul.

„Prečo si nesadneš?“ Opýtal sa ma a ukázal na miesto vedľa seba.

„Lebo som celá mokrá.“

Postavil sa a prešiel ku mne.

„Tá odpoveď sa mi fakt páči.“

Sklopila som pohľad, vzala mobil do ruky a vytočila číslo na taxi službu.

„Dáš mi svoje číslo?“

„Prečo?“

„Lebo mám pocit, že sa poznáme.“

„Haha,“ vytiahla som uštipačne obočie. „Toto zaberá na všetky, však?“

„Jasne,“ uškrnul sa. „A teraz si prosím tvoje číslo.“

Koniec ukážky