Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2020 by Adriana Boysová

Jacket design © 2020 by Barbara Baloghová

Ilustrácia na obálke: Shuterstock.

Slovak edition © 2020 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-7320-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Pod strechu sa nasťahovala kuna

Sedel na schodoch pred domom tak ako voľakedy. Bolo to jeho obľúbené miesto. Ukrytý pred ostrým jarným slnkom pod oranžovou markízou, ktorá sa farebne k domu vôbec nehodila. Všimla som si, že vybledla. Zvláštne, doteraz som tomu nevenovala pozornosť. No spôsob, ako naňho dopadalo svetlo a odrážalo sa od jeho tmavej tváre, ma upozornil, že aj táto nepodstatná drobnosť sa zmenila. Snažila som sa ho ignorovať, akoby tam ani nebol, no prsty ma prezradili. Vyťahovala som z kabelky kľúče. Vyšmykli sa mi z rúk. Vyskočil, aby ich zodvihol, ale bola som rýchlejšia. Vopchala som kľúč do zámky. Kľučka na dverách bola ovisnutá ako steblá pšenice pod ťažkým klasom.

„Stále si ju neopravila?“

Nemala som chuť odpovedať ani hovoriť zdvorilostné frázy. Vošla som dnu, chladný vzduch mi pohladil mokré čelo. Na toto ročné obdobie bol nezvyčajne horúci deň. Nezavrela som za sebou, vedela som, že ma bude nasledovať aj bez pozvania. Vošli sme do kuchyne, hneď si sadol za stôl na svoje miesto. Vlastne už dlho to nebolo jeho miesto. Nepatrilo nikomu. Chvatne som spratávala zo stola riad po raňajkách. Odkedy som žila sama, už mi toľko nezáležalo na poriadku. Sedel a nič nehovoril. Uložila som tanier, šálku a príbor do drezu k ďalšiemu špinavému riadu a pustila sa do umývania. Teplá voda a voňavý gél na riad ma vždy upokojili. Dýchala som zhlboka a nahlas. Poznal ma a doprial mi zopár minút sofrologických cvičení. No nie dostatočne dlho.

„Máš šraubovák?“

„Tam, kde vždy,“ odvetila som bez toho, aby som sa čo i len náznakom obrátila od tečúcej vody. Hrmotne vstal. Všade, kde sa zjavil, ho bolo počuť najviac. O chvíľu sa vrátil s debničkou plnou náradia, ktoré kedysi nakúpil v Hornbachu. Kľakol si k ovisnutej kľučke pri dverách, akoby to bol hlavný a jediný dôvod, prečo prišiel.

Bola som hladná. V chladničke okrem vajíčok, kúska syra a zabudnutej fľaše vína nič nebolo. Kým doťahoval uvoľnené šrauby a olejoval zámky, rezko som rozbila všetky vajíčka do misky, osolila ich a vyliala na rozohriatu panvicu. Maslo nebolo, musel stačiť slnečnicový olej. Pred dokončením som omeletu posypala nastrúhaným syrom.

„Dáš si aj ty?“

Neviem, prečo som tú otázku položila. Zdala sa mi rovnako absurdná ako jeho prítomnosť v dome. V našom dome. Z ktorého odišiel. Lenže už bola vonku a on s odpoveďou nezaváhal ani na okamih, akoby len na to čakal.

„Veľmi rád. Hotovo. Kľučka je ako nová. Ak by si čokoľvek potrebovala dotiahnuť alebo naolejovať, netráp sa s tým sama, zavolaj mi.“

Stisla som pery. Dotiahnuť a naolejovať. Celý môj mechanizmus zvaný telo potreboval dotiahnuť a naolejovať. Cítila som sa stará, vyšúchaná a zhrdzavená. Mechanicky som prestrela pre dvoch, umyl si ruky a sadli sme si k jedlu. Ako za starých čias, lenže toto boli nové časy. Ešte som si na ne nestihla zvyknúť. Myslím, že ani on nie.

„Chlieb nemám. Ale v chladničke je otvorené víno.“

Vstal a priniesol z obývačky dva poháre na biele víno. Otvoril chladničku a obom nám nalial. Víno už bolo zvetrané. Jedli sme mlčky.

„Je to dobré,“ prerušil s plnými ústami štrngotanie príborov. Nevládala som viac predstierať, že je mi jeho prítomnosť ľahostajná. „Načo si prišiel?“ Po prvý raz, odkedy vošiel do domu, som naňho pozerala priamo. Díval sa do taniera, ukázal na plné ústa. Hral o čas. Neuhla som pohľadom. Konečne dožul.

„Chcem, aby si to počula odo mňa.“

„Počula čo?“

„Lila. Volala sa Lila.“ Nerozumela som. Kto sa volal Lila? Z toho, ako to vyslovil, som vedela, že je to vážne. Neprerušovala som ho.

„Moje dievčatko. Naše dievčatko. Prepáč, nemyslel som naše,“ ukázal na mňa a na seba a po tom prázdnom geste sa odmlčal. Konečne zodvihol oči od taniera a pozrel sa na mňa. Boli plné bolesti. Nekonečného smútku. Oveľa tmavšie, než som si ich pamätala. Roztriasli sa mi ruky, nedokázala som ich ovládať, tak som si ich strčila pod stehná, no i tak som cítila, ako vibrujú, a zlatá obrúčka, ktorú som ešte stále nedokázala odložiť, vyťukávala na drevenej stoličke hlučné staccato.

Cítila som jeho prítomnosť všade, kam som sa pohla. Sadla som si na trávu. Bolo to naše miesto. Iba som prižmúrila oči a videla som poľahnutú trávu, ktorú vyležali dve telá túliace sa k sebe. Bála som sa, že ak ich celkom zavriem, dotkne sa ma. Naširoko som otvorila oči a obzrela sa. Pod horou ležali úzke kmene popadaných stromov, vytŕčali z čiernoty ako predĺžené tiene dlhých prstov, načahovali sa ku mne a pokúšali sa ma chytiť. Odrazu sa z hory vynorila líška, malá a chudá. Zastala, akoby premýšľala, čo so mnou. Cítila som sa ako malý Budulínok, premkol ma strach. Mohla byť besná. A potom som ju uvidela. Vyšla spoza stromu. Pomaly, opatrne urobila niekoľko krokov a zastala. Pozerala na mňa čiernymi mandľovými očami, počernú tváričku jej lemovali jemné kučierky. Oblečené mala žlté šaty. Na pozadí tmavého lesa svietila ako veľká púpava. Zamávala som jej. Usmiala sa a utekala späť do lesa. Líška sa medzitým stratila. Vôbec som si nevšimla, kedy a kam zmizla. Rozrušila ma prítomnosť malého dievčatka, no nezdvihla som sa a neutekala som za ním. Nebolo to prvý raz, čo som ho videla.

Boli časy, keď sme tu ležali jeden na druhom, spotení, prepletení ako listy plamienka, čo sme spoločne zasadili pred bránou do domu, veriac v rozprávku o tom, že náš vzťah bude kvitnúť a zaplní každú škáru nášho bytia nekonečnou láskou. Bol všetkým, čo som potrebovala k životu. Ja som bola všetko, čo potreboval k životu on. Tak sme to cítili, nepochybovali sme o tom. Žili sme jeden pre druhého, nepotrebovali sme ani papier na vzťah. Prsteň na ľavý prstenník som si vyprosila len preto, aby mi ostatní muži dali pokoj. Väčšinou to fungovalo. Malý kovový repelent.

Rozprávanie o dievčatku s mandľovými očami začal on. Ležali sme na našej lúke pod horou a steblá suchej trávy nás pichali do obnažených tiel. Uložená v priehlbine jeho podpazušia som sa cítila dokonale šťastná. Jeho túžba po dieťati, hneď ako ju po prvý raz vyslovil, mnou okamžite prenikla. Zaplnil ma celkom po koniec, vyplnil každú štrbinku môjho lačného tela životodarnou miazgou a potom znova a znova, a ešte večer a nasledujúci deň, a aj v ďalšie dni, týždne. Ubiehali mesiace, počas ktorých sme zabiehali do čoraz väčších detailov o tom, aká bude, kam pôjde do školy, na aké krúžky ju budeme voziť. Keď sa v spomienkach vraciam k tomu obdobiu, neviem, čo sme jedávali, s kým sme sa stretávali, nespomínam si, čo sme riešili v práci, pamätám si len horúce dni a noci naplnené túžbou a láskou. A potom smútok, ktorý sa nás každý mesiac zmocnil, keď radostná správa opäť nezaznela. Vtedy to prišlo, nevinná pozvánka. Na stretnutie so spolužiakmi po pätnástich rokoch od ukončenia strednej školy. Sama som ho presvedčila, aby išiel. Odkedy sa s otcom presťahovali, väzby na spolužiakov sa stratili. Ostalo po nich zopár fotiek, spomienok na prvé lásky, rebélie, boje za ideály, ktoré boli v tom čase dôležitejšie než čokoľvek iné, dôležitejšie než dobré známky a osemhodinový spánok a prísun kvalitných živín pre správny vývin dospievajúceho organizmu. Nechcel ísť. V zamestnaní sa reorganizovalo, v našej záhradke zúrila rastová horúčka; každučký deň sme zbierali koše sliviek, oberali maliny, cukety, uhorky, hrozno, po večeroch som ich zavárala do horúcich sklenených pohárov, džemovali sme a sirupovali. Tešila ma tá plodnosť vôkol nás. Upevňovala ma v presvedčení, ani raz som o tom nezapochybovala, že ja, že ani my dvaja nebudeme výnimkou. V ten víkend som mala plodné dni. No i tak som neváhala a kúpila som mu letenku. Veď tie tri dni utečú ako voda a bude to aj príležitosť po čase uvidieť matku. Hoci, nebola som si istá, či práve po tom túžil. O matke veľa nerozprával. A ja som sa nepýtala. Po rozvode rodičov sa rozhodol, že ostane s otcom, a mama mu v tom nebránila. Cítila som, že tá rana sa stále celkom nezahojila. Načo stúpať na otlak?

Keď sa vrátil, bol iný. Pripisovala som to únave po náročnom víkende. Spomenula som si na článok, čo som kedysi dávno čítala. Vraj je jedno, koľko rokov uplynulo od posledného stretnutia so spolužiakmi, pri stretnutiach po rokoch sa automaticky vraciame do rovnakých úloh a vzťahov, z ktorých sme vystúpili spolu s koncoročným vysvedčením. Nehovoril mi detaily, iba spomenul, že dosť vypili. Niektorí spolužiaci sa úplne zmenili, iní vôbec, veľa si toho nepamätal, alkohol urobil svoje, bolo to krátke a intenzívne, len keby toľko nepili. Nenaliehala som. Po niekoľkých dňoch sa veci vrátili do normálu. Alebo to bolo len zdanie? O tom, čo sa stalo, som sa dozvedela oveľa neskôr. Od jeho matky. Jedného dňa niekto zazvonil pri dverách, a keď som otvorila, stála v nich žena. Nepoznala som ju, no aj tak mi na nej bolo niečo povedomé. Neznáma bola veľmi nízka, mohla mať len kúsok nad stopäťdesiat centimetrov a päťdesiat či šesťdesiat rokov. Oči boli mladistvé, no tenké pery lemovalo množstvo jemných vrások, ktoré jej ničili kontúru pier a robili ju oveľa staršou.

„Vy musíte byť Kristína,“ vyhlásila s neotrasiteľnou istotou. Usmiala sa na mňa, akoby na ospravedlnenie strohého začiatku našej interakcie, a ja som jej úsmev opätovala. „Som Oliverova mama. Ešte sme nemali tú česť stretnúť sa.“ Prekvapilo ma, že sa tu zjavila len tak, bez toho, aby mi Oliver niečo naznačil. Možno ani sám nevedel o jej návšteve. Pozvala som ju dnu, dychtivá spoznať ženu, ktorá porodila môjho muža. Odmietla vojsť do domu, tak sme si sadli do altánku na dvore. Vytiahla z kabelky cigarety a ponúkla ma. Slušne som odmietla. Pokrčila plecami a zapálila si. Už som tušila, že nepôjde o priateľskú návštevu. Roztriasli sa mi ruky ako vždy, keď znervózniem. Zasunula som si ich pod stehná, aby si nevšimla, aká som rozrušená, a opýtala sa, či jej môžem ponúknuť niečo na pitie. Namiesto odpovede vyfúkla dym ponad ľavé plece a spustila. O stretávke zo školy a veľkej láske. O tom, že Oliver a ona, volala ju Klaudia, si boli súdení, ale jej rozvod s manželom zmenil chod vecí. „Mali spolu sex. Len raz.“ Strácala som niť rozhovoru. Teda jej monológu, zjavne nečakala, že sa nejako zapojím. „Ale aj to stačilo na to, aby Klaudia oťarchavela.“ Áno, presne takto to nazvala. Oťarchavela. Pre ňu to bolo jasné znamenie, že k sebe patria. „Oliver sa musí vrátiť a postarať sa o ňu. O ich ešte nenarodené dieťa, pretože existuje len jedna skutočná pravda – a tá pravda je Boh.“ Sama zhrešila s iným mužom a dopustila, že jej manželstvo sa rozbilo, a preto musí dať teraz veci do poriadku. Už si svoje odtrpela a nedovolí, aby ju synov hriech opäť odviedol od pravdy, od Boha. S Oliverom už hovorila. „Netuší, ako sa to stalo, ale na tom už nezáleží. Musí urobiť, čo je správne. Chápete, Kristína? Nemôžete mu v tom brániť. Tu ide o viac!“ vykríkla. „Ide o dieťa, o boží dar!“

Vypýtala som si od nej cigaretu. Naposledy som fajčila pred rokmi, zrejme na nejakom školskom žúre, vlastne som nechápala, čo ma k tomu vtedy viedlo. Azda nádej, že ak budem v niečom ako ona, uprednostní mňa? Konečne sa na mňa pozrela. Jej oči, rovnako hlboké čierne oči, aké mal môj muž, na mňa pozerali akoby cez sklo. Chladne, nezúčastnene. Bolo jasné, na koho je strane.

Potiahla som si len dvakrát. Dym mi zapĺňal pľúca i hlavu, ale nechcela som sa pred ňou rozkašľať. Potlačila som slzy, vydýchla štipľavý dym a prudko som vstala. „Prepáčte, ale myslím, že by ste mali odísť.“

Neprotestovala. Zdvihla sa zo stoličky, upravila si záhyby na čiernej sukni, a bez slova odišla. Pozorovala som ju, ako za sebou zatvára bránku. Pokojne, nehlučne. Počula som zvuk štartujúceho auta a potom pravidelný rytmus motora, ktorý sa vzďaľoval, až celkom ustal. Vtedy to na mňa doľahlo. Jej slová začali dávať zmysel. Odhodila som cigaretu pod stôl a usedavo som sa rozplakala. Musela som niečo urobiť. Lenže čo? Čo ak už bolo neskoro? Neskoro pre nás, neskoro pre naše dievčatko? Niekto tam hore sa rozhodol, že nám prekope životy, a odo mňa sa očakáva, že to mlčky prijmem, lebo je len jedna pravda. Pravda božia. Prišlo mi to smiešne a začala som sa hystericky smiať. Smiala som sa až tak, že som spadla zo stoličky, a tam, na teplej drevenej podlahe altánku, ktorú sme iba pred mesiacom natreli lakom proti škodcom, som ostala ležať ako zranené zviera, v kŕčoch, zadúšajúc sa sopľom a slzami.

Oliver sa odsťahoval. Veľa sme toho nenarozprávali. Opäť som bola tá, čo sa nepýtala, čo netlačila. Cez deň sa to dalo zvládnuť. Hneď po práci som sa obliekla do starých riflí a pustila som sa do polievania, strihania, zberu, zavárania. Netrápilo ma, že som na tú prácu ostala sama. Bolo to tak lepšie, kým bolo čo robiť, nemyslela som naňho. Neexistoval. Ale noci boli nekonečne dlhé. Rýchlo som si zvykla na tabletky na spanie. Ležala som na veľkej posteli pre dvoch, ponorená v úplnej tme, s očami upretými na neviditeľný strop. Čakala som na sen. Často sa mi sníval ten istý. O tom, ako sedíme na verande, ja pijem kávu a on naháňa naše dievčatko po záhrade. Malá výska, kričí nie, no žiari šťastím. Má žlté šatôčky po kolená a dlhé vlásky, ktoré za ňou poletujú a lepia sa jej na čielko. Pozerám sa na nich, vyviera zo mňa láska, ale nevšímajú si ma. Akoby som tam ani nebola, som len nemý pozorovateľ. Ten sen ma zakaždým rozrušil.

Zima bola zlá. Záhrada spala a ja som mala pocit, že som na tom rovnako. Rodičia a sestra si u mňa podávali kľučku, striedali sa v kontrolných návštevách, či a ako žijem. Nezazlievala som im to, ale nemala som záujem vysedávať s nimi a zúčastňovať sa na prázdnych rečiach o tom, čo beží v telke a čo plánujú robiť cez víkend. Ja som mala iba jeden plán. Prečítať všetky knihy, čo sme mali v knižnici. Raz dávno, asi tak pred dvestopäťdesiatimi rokmi a možno ešte skôr, sme na stieracom lóse vyhrali sto eur. Bolo to v kiosku hneď vedľa antikvariátu a z nejakého bláznivého nápadu sme sa rozhodli, že si za ne nakúpime knihy. Predavač v rokoch sa pripojil k našej spochabenosti, zbehol do skladu po škatule a pomáhal nám vyberať základ spoločnej knižnice. Ovídiove básne, Tatarkova Panna zázračnica, Meno ruže aj Gričská čarodejnica, Zolova Nana, Hrabalove Hovory lidí a Šikulova kniha Možno si postavím bungalov, Ezopove bájky, Hlava XXII, Tri gaštanové kone, Údolie bábik, životopis Alberta Einsteina aj Charlesa Chaplina, rozprávky Karla Čapka a Bendovej Osmijanko. Bolo ich oveľa viac, všetky sme ani nevládali uniesť, Oliver sa po ne vrátil nasledujúci deň.

Všetky knihy som vyložila z police von a zoradila som ich nanovo, podľa spisovateľov od A po Z. Nevyzeralo to tak pekne ako v časopisoch o bývaní, ale mne sa ten knižný mišmaš páčil, mal svoju logiku. Potrebovala som dostať do života systém. Bolo toho viac, než som za jednu zimu mohla prečítať, čo bolo dobre. Hľadala som dlhodobý plán. A potom prišla jar a s ňou práca v záhrade.

„Bol to hydrocephalus. Matka sa z toho zrútila. Brala to ako vlastné zlyhanie, stále rozpráva o tom, že ju Boh trestá za smilstvo. Klaudia sa so mnou odmieta rozprávať. Odišla načas k rodičom. Vyhodila ma. Je to jej byt, vždy som tam bol cudzincom.“ Pozorne som ho počúvala. V hlave mi dokola vírila jedna jediná otázka – čo odo mňa chce? Akoby ju počul. Ticho hlesol: „Chcem sa vrátiť. Domov. K tebe domov.“

Prosil o odpustenie. Kľakol si, objímal mi nohy a hlavu si položil do môjho lona. Cítila som, že sa trasie. Pohladkala som ho po vlasoch. Čo som mala povedať? Nejakú múdrosť o zlepenom krčahu? Mohla som zo seba dostať všetky škaredé nadávky, ktoré poznám. Vysmiať sa mu a zasyčať niečo hnusné, čo ma s odstupom času bude bolieť viac než jeho. No nič také som nepovedala. Nežne som mu odtisla ruky a vstala som. Spratala som zo stola poháre a taniere z dojedenej omelety, naukladala som ich do drezu a pustila som teplú vodu.

„Nič mi na to nepovieš?“

Mlčky som umývala riad napenenou špongiou. Počula som, ako vstal a smeroval ku dverám. Skôr než ich zavrel, vykríkla som, azda hlasnejšie, než som mala, ale na tom aj tak nezáležalo: „Pod strechu sa nasťahovala kuna. Čo s ňou urobíme?“

Návšteva

Sestrička za sebou zatvorila dvere. Hrkot plechového vozíka sa vzďaľoval. Osameli. Izba páchla dezinfekčnými prostriedkami a mydlom. Starým telom. Zle sa jej dýchalo. Odkedy nasadla do lietadla, mala pocit, že na hrudi jej sedí veľká žaba, tlačí ju na rebrá a nedovolí nadýchnuť sa. Tu v sanatóriu je to ešte horšie. Ponáhľala sa, bála sa, v akom stave ju zastihne. Za tie štyri týždne sa však nič nezmenilo. Vlastne áno, dni sa predlžujú. Počas letu premýšľala, ako to matke povie. Netušila, či to pochopí, či ešte vníma, bol však súčasťou aj jej života a ona sa nechcela viac pretvarovať. Chcela, aby sa to dozvedela od nej. Nemala nikoho iného, komu by to mohla, mienila povedať. Ešte nie. Snáď dúfala, že sa niečo zmení, keď sa svet nedozvie, že to vlastne nie je pravda, že sa to nestalo. Žaba na hrudníku sa nezdvihla, nezoskočila, ľapela na mieste, akoby jej patrilo, akoby jej patrila. Zvuky na chodbe celkom stíchli.

Klára: „Direktor odišiel. Neviem, či mi rozumieš. Odišiel. Vlastne ani ja to nechápem. Vieš, vždy som si myslela, že ja budem tá, čo zabuchne dvere a urobí bodku. Veď vieš, aký bol. Keď tak nad tým uvažujem, tak asi ani nevieš. Ty si ho vždy mala rada. Áno, vedel, ako na ľudí, to jeho galantné ťuťuli-muťuli zaberalo na všetky vekové ročníky. Lenže už ďalej nedokázal hrať divadielko, tak veru, vykľul sa z neho hajzel! Ale to ty nevieš. Ako by si aj mohla? Nič som ti nepovedala, nemohla som. O jeho náladách, správaní, rozniesla by si to tým svojím jazykom po celom meste a ja by som bola na posmech. Nikdy by si sa ma nezastala.

Nepozeraj sa tak na mňa, už dávno som ti odpustila. Naozaj, netráp sa. Ukáž, pomasírujem ti nohy. Neveríš mi? Tak je to, ty mi neveríš! Keby si len vedela! Posledné mesiace to s ním bolo na nevydržanie, akoby to ani nebol on. Celkom sa zmenil. Bol podráždený, kričal, metal sa ako blázon. Chcel, aby som ja bola tá, kto nevydrží, kto sa vzdá, utečie, len nech má navrch! Tváril sa, že ma miluje, no nie, takto sa predsa nespráva milujúci muž! Ja... Nemala by som ti o tom hovoriť, ale vieš čo, teraz je to už jedno, už to aj tak nikomu neprezradíš.

Teda, tak som to nemyslela, prepáč. Doktori vravia, že sa výborne držíš. Iní sa po niekoľkých dňoch vzdajú a ty, ty si bojovníčka. Som na teba pyšná. Ja len, je to ťažké... Podvádzal ma. Direktor sem, direktor tam, všetky tie jeho manažérky, asistentky, všetky ich mal. Neviem to určite, v tomto bol profík, vedel po sebe zametať, nikdy som mu na nič neprišla. Lenže mňa neoklame! Je z neho cudzí človek. Stačili mi tie ľútostivé pohľady na vianočnom večierku. Mala som chuť rozbiť im o hlavu misu s punčom. Potom by sa konečne mali na čo pozerať. A on sa tváril, že sa nič nedeje, že si to len namýšľam. Verila som mu. Chcela som mu veriť. Ale... To ty nedokážeš pochopiť. Ty a ocko, to bolo iné. On ťa tak veľmi ľúbil.

Bolí to? Ukáž, podložím ti nohy vankúšom. Tak, dobre, no vidíš, nie je to tu až také zlé. Musím kúpiť tete Milene darček, bez nej by sme na miesto čakali aj rok. Čo myslíš, čo by ju viac potešilo, parfum alebo hodinky? Všetky sanatóriá na okolí boli obsadené. Takto je to lepšie, mami... Doma by som sa o teba nedokázala postarať tak dobre ako sestričky. Je fajn, že si sama na izbe, aspoň máme súkromie. Vieš, čo je zvláštne? Vždy som mala pocit, že my dve sa nedokážeme porozprávať. Tak od srdca, bez predsudkov, ponaučení. Až teraz, keď tu ležíš taká bezmocná, malá, mám chuť povedať ti všetko. Neviem to zastaviť, vieš, cítim taký tlak, ťažobu, tu, ale nie, nie, neboj sa, som v poriadku, to bude dobré. A čo ty? Nedáš si čaj?

Mami, bolí ma, že ti neviem pomôcť. Prekliata mŕtvica! Keby ťa našli skôr, mohlo to dopadnúť oveľa lepšie. Vieš čo? My to nejako zvládneme, veď tu ťa určite dajú dokopy. Ukáž, učešem ti vlasy. Kedy ti ich naposledy umývali? Musím sa opýtať sestričiek. Aj farba ti už odrástla. Čo keby som poprosila tú tvoju kaderníčku, ako sa volá? Kveta? Rita? Nech ti príde zafarbiť vlasy. Čo povieš? To nie je zlý nápad. Zavolám jej, veď z kaderníctva to má desať minút. Budeš pekná.

Ozaj, pýtal sa na teba René Pažút. Stretli sme sa na letisku. Ani som nevedela, že si bola jeho triedna. Chodí na výšku, niečo s výtvarným umením, ale nepamätám sa presne, aký odbor. Študuje v Prahe. Pekný chlapec. Narástol. Vysoký, ramenatý a to meno... Ten pohľad si si mohla odpustiť. Je to decko. Veď áno, vždy som mala slabosť na mužov s menom začínajúcim na r. A napokon som sa vydala za déčko! No nie je v tom irónia? Za debila. Zato moji milenci boli vždy erková trieda. Je to už tak dávno. Róbert, Richard, Roman junior. Počkaj, ty si vedela, že Roman junior a ja, že my sme? Neboli sme spolu. Bolo to len také rýchle, spontánne, cvičenie na zrýchlenie tepu, takmer letná láska, vlastne bola zima. Išli sme s partiou na lyžovačku. Už si ani nepamätám, kde to bolo, nejaké malé stredisko v Rakúsku. Nasypalo toľko snehu, že k chate sme posledné kilometre museli vyšliapať peši. Asi na tretí večer sme sa dosť opili. Ja som nikoho nemala, Roman junior už vtedy chodil s Katou, no tá mala opravné termíny na výške, tak s nami nešla. Dosť sme pili a ani neviem, kedy sa to zlomilo a už to išlo. Ako na sánkach. Nebola to láska, ale mám na to pekné spomienky. Najviac ma na tom vzrušovalo to napätie, obava, aby nás niekto nenačapal. Katu všetci poznali. Nikdy som ju nemala rada. Malá snobka. Vieš, že sú manželia? Vlastne hej, veď som vám vtedy s ockom doniesla zo svadby koláče. Spomínaš si? Polovicu sme vyhodili, bolo horúco, nedovolila si nám ich jesť, vraj všetci skončíme na infekčnom. Vždy si bola veľmi opatrná. Len na seba nie.