Slabikář

štestí

Vydalo vydavatelství HladoHlas Group, spol. s r. o.,

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk,

jako svou 101. publikaci v roce 2020

Překlad ze slovenského jazyka Katarína Šlesaríková

Jazyková korektura Tadeáš Míka

Obálka Zuzana Kadecká a Pavel „Hirax“ Baričák

Ilustrace Janka Sofia Thomková

Zalomení Pavel „Hirax“ Baričák

První vydání, 2020

Vytiskla tiskárna P+M, Turany, Slovensko

Objednávky:

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk

Hiraxovy úvahy, blogy, básně, fotky, ukázky z románů a cestopisů,

jako i data jeho přednášek najdete na stránce

www.pavelhiraxbaricak.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk

Facebook: Pavel „Hirax“Baričák (spisovatel)

ISBN 978-80-8216-005-8

Pavel „Hirax“ Baričák

Slabikář

štestí

Psychický OBR

Tobě, který se nad sebou zamýšlíš

a snažíš se měnit

pro dobro celého lidstva.

Tobě, který padáš,

ale i tak se snažíš stát se

lepším člověkem.

Tobě, který konáš

dobré skutky

a máš čisté úmysly.

Tobě,

který hlídáš

a naplňuješ záměr.

Příběh o straších se dočkal pokračování

Prvotní věty budou patřit těm, kteří mě neznají a mohou být textem knihy zmatení. Mou milovanou rodinu tvoří manželka Ivka, sedmiletá dcerka Sára Ráchel a její o rok mladší bratr Samo Leo. Nejednou děti zmiňuji a někdy použiji první jméno, jindy druhé, což může bez tohoto vysvětlení vyvolávat ve čtenáři zmatek. A to by tak bylo, aby kniha, jejíž posláním je léčit lidi od strachů a probudit v nich vnitřní sílu, vyvolávala nejistoty.

Nové čtenáře je důležité ještě upozornit na to, že toto je druhý díl, který ukončí téma strachů. V prvním jsem rozebral prvních šest typů strachu přidělených podle osudových čísel člověka a v tomto dokončím ostatní. Ale nemějte žádné obavy, zmíněnou první část (Strachy, vztahy, svoboda) je možné dostat v každé prodejně knih, ve které si ji vyžádáte, a co se týče samotného řešení vnitřních pnutí a léčení strachů, na tyto problémy se zaměřím právě v této knize, takže si mnozí vystačí klidně jen s touto.

Můžeme přistoupit k jádru samotného úvodu... Po zveřejnění třetího dílu Slabikáře štěstí mi jedna čtenářka napsala, že jsem sjel z cesty, protože píšu méně o duchovnu a více o psychologii či výchově dětí. Ano, je to pravda, víc jsem se zaměřil na praxi, protože sice můžeme jakkoli meditovat, cvičit jógu, malovat mandaly, nebo mluvit o duchovních věcech, ale pokud ze sebe neodstraníme chybné mechanismy, nepohneme se ani o krok.

Nepostoupíme ani o píď, pokud budeme pomlouvat, vinit, zveličovat, či jakýmkoli jiným způsobem druhé manipulovat. Proto se zrodil druhý díl Slabikáře štěstí (sebepoznání, souvislosti, sebeproměna) o energetickém cizopasení skrze modely oběti, ovce nebo agresivního energetického upíra a o jiných chybných programech. Ze stejného důvodu jsem napsal třetí díl Slabikáře štěstí (Rodiče dětem, děti světu), který je vhodný i pro ty, kteří děti nemají nebo mít nechtějí a nejen pro rodiče zajímající se o milující a respektující výchovu s laskavým určováním hranic. To abychom pochopili, co se nám
v dětství stalo a proč jsme nyní takoví, jací jsme. Neboť nejprve třeba jevy postřehnout, pojmenovat a teprve poté začít léčit skrze konání.

Pokud zapomeneme na tělo, nepokročíme dál. Nebo si snad myslíte, že když se budete přejídat, či konzumovat nevhodnou stravu pro váš organismus, budete harmonicky naladěni? Na to zapomeňte. Když se člověk přejí nebo konzumuje něco, s čím má jeho trávicí trakt problém, tělo se zaměří na zpracování jídla, člověk začne být malátný, unavený, chce se mu spát. Pak stačí málo – přichází nervozita a odtud je jen kousek ke křiku na blízké.

Dlouhodobě špatné stravování, nedostatek spánku, absence pohybu a nedostatečná psychohygiena vede k nemoci (nemoc = ne + moc = ne mocný). Nemocný člověk nemá šanci soustředit se na duchovní růst, neboť téměř veškerou energii investuje do vyléčení poruchy těla. Moudrý a vnímavý člověk, který aktivně využívá sebekázeň na svůj přerod v hezčí bytost, není donucen poznat cenu zdraví skrz nemoc. Ať však každý kráčí jemu vhodným tempem, protože pracovat je potřeba tolik, kolik snese zdraví, zatímco přílišné zahálce je třeba se vyhýbat.

Nemohu zde opomenout ani stres, protože pokud si člověk neuklidí svůj život a jeho bytí se mnohdy podobá jednomu velkému a vysilujícímu sprintu, zbytečně bude číst knihy o duchovním růstu. Nezbyde mu čas na plnohodnotné žití, natož aby si pro sebe našel alespoň krátkou chvilku na dialog s vlastní duší. Všechno je to o našem rozhodnutí věci měnit. Nikdo za nás v této oblasti nic neudělá, musí to chtít a provést samotný člověk.

Možná to bude někomu připadat podivné, ale pokud člověk nevyřeší i svůj adekvátní finanční příjem a má blok v kanálu hojnosti, bude se trápit s vyděláváním peněz, které k němu ne a ne přijít, může zapomenout na svůj duchovní postup. Člověk z něčeho musí žít, tato doba s důrazem na materii se neptá. Píšu „adekvátní finanční příjem“, protože někomu stačí sníst v pronajaté garsonce sýr s rajčetem, jiný potřebuje chodit pětkrát týdně do restaurace a i honosný dům a tři auta mu budou málo. Cílem je vnitřní spokojenost, neboť bohatý je ten, kterému nic nechybí, a ne ten, kdo vlastní obrovské majetky.

Minule za mnou přišla dcerka a říká mi: „Taťuldo, vyrobila jsem ti dárek, protože ty nikdy nic nechceš a i na Vánoce jsi měl pod stromečkem nejméně.“ Tehdy jsem si uvědomil, jaký jsem obrovský boháč a zápisy v katastrální knize nebo čísla na účtech s tím vůbec nic nemají.

Vlastnit majetek je také jedna z pozemských lekcí, lepidlo na ego. Velmi jsem toužil mít, přiznávám, vždyť jsem nic neměl, zatímco jiní machrovali. Pak přišla hojnost a nyní říkám vesmíru „děkuji, mám akorát“. No pochopil jsem, že „mít“ je zodpovědnost a starosti, což se opět spojuje se stresem, zdravím, s pohodou a klidem člověka. Ať to nevyzní, že jsem proti bohatství. Ne, přeji každému člověku, ať dostane vše, po čem touží, i kdyby to měly být přehnané miliony a velké panství. Ale abych toto téma ukončil. Pokud vás trápí otázka, z čeho zaplatíte zpožděný nájem, bude nutné vyléčit
i oblast, proč k vám nepřichází dostatečné množství prostředků, neboť prázdný talíř nenaplní ani meditace, ani modlitba, ale konání.

V reakcích na předešlý Slabikář mi někteří věřící psali, že vše řeší víra v Boha a modlitba. V Boha věřím, ale auto si zamykám. Plnobytostná upřímná modlitba ze srdce (ne opakování Otčenáše s myslí soustředěnou na přítelkyni či práci) nebo zdařilá meditace je bezesporu silný energetický příjem a nesmírná podpora. Sám každého člověka utvrzuji v jeho víře, nekomentuji ani Krista, Buddhu či Mohameda a radím mu, ať nezapomene s pokorou prosit
a dělat vše, co mu pomáhá konkrétní patálii hojit. I kdyby to mělo být pletení ponožek, jen ať to nestojí na ubližování jiným.

Ale moje cesta mě naučila, že jedna věc je modlení, meditace, přivolávání si andělů či světelných bytostí, prostě všech vesmírných autorit, ve které věříte, ale věc druhá a nevyhnutelná je reálné konání. Tedy i v příbězích strachů a sžíravých nejistot je potřebná nejen víra ve Vyšší dobro, ale i analýza situace, a když na to člověk sám nestačí, tak i s pomocí odborníků, jako jsou lékaři, psychoterapeuti, psychologové, mediátoři, prostě školení lidé v oblasti psychiky, konzultace s obdařenými lidmi, kteří sice školy nemají, ale umí se „napojit“ a vhodně usměrnit, a pak by mělo nastat konečné počínání a provedení cíli přiměřených reálných kroků. Duše i tělo. Teorie i praxe. Slovo i čin. Netrpme, když nemusíme.

Objevování pravdy je podmínkou zdraví lidského ducha, ale stejně tak se nepohneme z místa, pokud nás budou svazovat strachy, obavy, nejistota, úzkost, deprese. Proto jsem ve čtvrtém díle Slabikáře štěstí otevřel tuto Pandořinu skříňku a sepsal prvních šest typologií strachů. Jak jsem již zmiňoval, v tomto druhém
a závěrečném díle o straších dokončím další odnože lidských strachů a ve druhé polovině knihy se zaměřím pouze na jejich léčení a harmonizaci.

Teprve pak se snad dostanu k tomu, abych napsal Slabikář štěstí zaměřující se výlučně na duchovno. Do té doby to však prostě nešlo.

Sebeobětování
(životní číslo 7)

Pokračuji v popisu strachů podle „životních čísel“ nebo chcete-li „osudových čísel“, význam obou slovních spojení je stejný. Nejprve krátké shrnutí. Své životní číslo si spočítáte jednoduše, prostě spočítáte čísla svého data narození. Já jsem narozen 19. 8. 1971, takže 1 + 9 + 8 + 1 + 9 + 7 + 1 = 36 = 3 + 6 = 9. Jsem tedy člověk s životním číslem devět. Lidé tedy mohou být „jedničkou“ až „devítkou“, případně „jedenáctkou“ (11/2). To je jediná výjimka v numerologii, kdy se ty dvě jednotky spolu nesčítají a zachová se „andělská jedenáctka z dvojky“.

Konečně tedy nastala chvíle, kdy se mohu konkrétně začít věnovat člověku s osudovým číslem sedm. Stejně jako „dvojky“ ani „sedmičky“ neumí říct ne, neboť jsou to léčitelé. Nepředstavujte si pod tímto pojmem pouze lékaře, ale i zdravotní sestry, vědmy a jinak obdařené lidi, kteří léčí jiné – maséry, bylinkářky, ale
i duše, které umí vyslechnout a poradit slovem. Tedy všechny, kteří pomáhají druhým, a to často na úkor sebe sama, což se automaticky spojuje s obětováním se pro druhé. Pomáhání je v souladu s nejvyšším vesmírným řádem, vždyť i kvůli tomu jsme se sem narodili, ale ať to není věčně na účet vašeho zdraví a pohody, protože pak začne trpět i vaše rodina či blízké okolí. Chraňte si to své milované, jste to vy.

Je dobré naučit se ptát sám sebe: „Umím v této oblasti vlastně pomoci? Mám na to čas? Cítím to? Čí je to vlastně záležitost? Je to můj problém? Umí si v dané záležitosti pomoci sám i ten druhý? Nepřebírám za něj odpovědnost? Udělal dotyčný vše, co bylo
v jeho silách? Chce se mu vlastně, není líný?“

Když se nám narodily děti, naučil jsem se jedno – přestal jsem po dětech a ženě uklízet, ukládat věci, přenášet je na správné místo, a o to víc jsem se naučil vnímat, koho jsou jaké povinnosti. Nepřebírám povinnosti za jiné, neřeším problémy, které mi nepatří.

Moje ženuška si po sobě například neukládá boty v chodbě. Děti jdou nejednou cestou lehčího odporu, takže i ony si své boty nedají na místo. Přechod přes naši vstupní chodbu do domu občas připomíná zákop Vietcongu. Zprvu mě to zlobilo, nyní ne. Přijal jsem bordel, rozházené obuvi se nechytám. Moje boty mám pěkně uložené a věřím, že děti do sebe postupně podvědomě načítají, že je to tak lepší, hezčí, funkčnější. Potomci i tak dělají jen to, co vidí u rodičů. Můžete je naučit papouškovat, mentorováním jim vnutit svůj pohled na život, ale co do sebe nevloží vlastním přesvědčením, že to bude pro ně dobré, to postupně zavrhnou.

Občas s láskou ženušce řeknu, že by mě potěšilo, kdyby se naučila ukládat si boty, jakmile se zuje, neboť jakmile náhle člověk vejde do domu, zapomene. Osvobodilo mě pochopení její podstaty, tedy že ona se nedokáže v takových věcech změnit ze dne na den. Mně realizace jejích vhodných připomínek týkajících se společného žití trvá zhruba měsíc, zatímco její změna po mé prosbě
i půl roku, rok. Zmíněný proces urychluje, když jí to řekne někdo jiný, ne já, což má také své vysvětlení. To je prostě ona a takto ji i beru.

Děti občas zastavím a zeptám se jich, co v chodbě vidí. Beze slova boty uloží, netřeba žádný příkaz. Všechny děti jsou moudré, jen hloupý rodič začne bez rozmyslu křičet. Neuvědomuje si, že pokud bude takto reagovat delší časové období, například měsíc, stane se z toho osobní program a na klidné vysvětlování již nedojde. Paměť mu bude nabízet poslední nahrávky a on, aniž by se
v nové situaci klidně zamyslel a zkusil konflikt vyřešit jinak, začne rovnou křičet.

Nedělejte věci za druhé a ani se nerozčilujte, když věci nebudou přesně podle vašeho gusta. Píšu samozřejmě o záležitostech, které mají přímý dopad i na vaše žití a je dobré o nich diskutovat, a ne o zaujetí diktátorského postoje: „Já jsem nejmoudřejší, nejstarší, nejsilnější, nejbohatší, nejvlivnější atd., a proto mě budete poslouchat!“ Lidi nezměníte silou. Tou pouze zvětšíte propast mezi vámi a nimi.

Takže ani za děti nedělám nic, co dokáží udělat ony samy. Naučte se to. Sobě ušetříte moře energie a z nich vychováte silnější bytosti.

Pozor i na špatné vysvětlování si učení „druhým se má pomáhat“. V křesťanské morálce je silně zakořeněné, „pomáhej tomu, kdo má méně štěstí než ty“. A pokud jste ženou, stává se obětování přímo povinností. Bohužel, mnohdy zachraňováním jiných
s dokonalým vyčerpáním vlastních životních sil směřujete k vlastní sebedestrukci. Nebuďte fanatiky, kteří se pro „vyšší poslání a cíl“ tak vzdálí sami sobě, že na to začnou doplácet vlastním zdravím nebo poškozenými vztahy.

„Sedmičky“ stejně jako „dvojky“ si v sobě nosí strachy typu: „bojím se, jestli udělám zkoušku“, „zda daný problém zvládnu“, „dokončím započatou věc“. Cesta harmonizace nastane přes upevnění víry v sebe, naučit se obhájit se, postavit se za sebe, upevnit sebedůvěru, tedy: „Zkoušku zvládnu. Učila jsem se, jdu na to, dám to!“

Lidé s životním číslem sedm jdou přes vlastní zkušenost. Proto rady okolí dokonale přehlížejí, nechtějí je slyšet, odmítnou je. Ve spojení se silnými znameními zvěrokruhu, jako je například Beran, Býk, Lev nebo Kozoroh, se cenzura nepřijímání rad okolí ještě více znásobí. Tito lidé prostě potřebují narazit do zdi, a když si budou utírat krev z obličeje, každou buňkou pochopí celé schéma.

Naše dcerka je narozená šestnáctého, takže je sedmička ze dne. Mohl bych tu psát nemálo příhod o našich varováních, ať někam neleze, nechytá se toho či onoho, nezkouší udělat toto či tamto, neboť s tím přijde bolestivý následek. Zmíním alespoň jednu příhodu, poměrně čerstvou. Seděli jsme na nádraží po nádherném dni stráveném v Aqua city Poprad. Já a moje téměř šestiletá princeznička na naší společné dobrodružné cestě do jiného města. Vlak měl jít až za půl hodiny, tak jsem objednal horkou čokoládu. Když jsem ji pokládal na stůl, dost výrazně jsem dcerku upozornil, ať ji ještě nepije, že je horká a mohla by se popálit. Co myslíte, poslechla mě? Druhý den nešla znovu do školky, protože měla opařený jazyk.

Poznání její podstaty velmi ulehčilo pochopit její konání. Už se tedy o ni až tak nestrachuji a nekárám ji. Prostě vím, že když bude chtít sníst kytku, chytit se horké pece, honit kočku po labilních paletách, musí to udělat. Zajímavé je, že čím více se osvobodíte od strachu o dítě ve svém rodičovském nitru, počet nehod výrazně klesne. Samozřejmě, toto souvisí i s tím, nakolik se umí uvolnit sám rodič a volně plachtit životem. Když dítě vidí, jak si matka užívá bytí plnými doušky, bere to jako povolení, že se může chovat podle jejího obrazu. Co myslíte, co si dítě vepíše pod kůži, když bude vidět rodiče trpět? Ano, bude život brát jako utrpení. Samozřejmě, poprosím tyto věty brát s rozumem, přeskakovat pětimetrovou propast dovolí dítěti jen blázen.

Naznačil jsem tu způsob sebeobětování jako princip podstaty člověka. I když znovu se na povrch dere otázka, zda to není jen pokračování sebeobětování z minulých inkarnací jako způsob nevhodného řešení tehdejších životních situací. Pocit nelásky
a sebeobviňování chce být ozdraven, takže schéma se opakuje – člověk se narodí a dobrovolně (na popud sil působících z hloubky) se stane otrokem pro druhé – partnera, děti, kolegy... Mechanismus chorobného obětování se zrodí a upevní skrze dětství, kde rodiče dané dítě svým přístupem doženou k mechanismu bartrování a odpracovávání si lásky.

V dalších kapitolách se budu snažit odpovědět všem, kteří opakovaně zažívají bolestivé vztahy, věčně si přitahují nevhodné partnery, nebo jejich vztahy s jinými nejsou harmonické a konají
v nich z nějakého důvodu nadslužbu. Zrada, zklamání, prázdné sliby, nezodpovědnost, nevěra, závislost na alkoholu, drogách a jiné bonusy dostávají od partnerů za svou lásku, obětavost, snažení
a pomoc. Cosi tu nehraje, když vznikla past sebeobětování. Čtěte dál a odpovězte si, zda jste se do ní také nechytili.

Nefunkční rodina a možný vznik sebeobětování

Půjdu na to postupně. Kdo bude pozorně číst následující kapitoly, najde vysvětlení na množství obav a nejistot v sobě, stejně jako mu dojde, že neexistují náhodné vztahy ani náhodná manželství. Všechno vysvětlování o vdávání jako o uspěchaném rozmaru, nedospělosti nebo pramálo vztahových zkušenostech se rozpustí jako obláček nad lokomotivou. Všechno jsou to jen výmluvy na souvislosti, které nedostaly šanci být prozkoumány. Jak ve fyzice existují rovnice, podle kterých se dějí pozemské jevy, tak i na úrovni psychiky existují mechanismy, které mají svůj původ, pokračování a závěrečné následky. Chce to být k sobě upřímný a začít mluvit se svým nitrem. Popíráním vlastní odpovědnosti za svá rozhodnutí vylučujeme možnost uzdravení. S pochopením, „co se vlastně v mém životě stalo a děje“, přichází možnost volby, je to světlo uzdravení.

Konec ukázky