Erik Šimšík

Veľká budúcnosť

Ukážka z elektronickej knihy

© Erik Šimšík

© OZ BRAK, 2019

Design & Layout © Tereza Maco & Aurélia Garová, 2019

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto publikácie nesmie byť použitá, šírená elektronickou, mechanickou, fotografickou formou či iným spôsobom bez predchádzajúceho písomného súhlasu majiteľov autorských práv.

Publikáciu z verejných zdrojov podporil

Fond na podporu umenia

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Je to román

Je to sci-fi thriller

Je to dráma

Je to príbeh o láske

Miestami absurdný román 

Je to erotický román 

Je to intertextuálny román 

Je to dobrodružný román 

Je to oslava popkultúry 

Aj klasikov 

Je to utópia a antiutópia,

záleží, na ktorej

strane múru stojíš 

Pri bráne sa začína rok 2040. Je Silvester. Ale Vlado žije v roku 2006, maximálne 2016. Končiaci sa rok 2039 bol preňho postapokalyptická, blízka budúcnosť. Budúcnosť, ktorá ho trápi.

Dvere mu otvára Robot. Pre Vlada chodiaci reproduktor s mechanickým ramenom. Jeho priateľka Martina ho všade vláči so sebou.

„Nech sa páči,“ povie Robot, keď drží dvere.

Vlado naňho hľadí bez záujmu. Vlado nemá rád robotov. Ale povznesie sa. Správa sa blahosklonne, je Silvester, má narodeniny, prišli sa zabaviť.

S Martinou sú spolu desať rokov. Je to Martinin robot, zaobstarala si ho zhruba pred rokom z druhej ruky. Vlado si na robotov stále nezvykol, napriek tomu, že sú všade. Zdá sa mu absurdné, že žije so ženou a jej skonštruovaným humanoidom.

Vlado sa nevie ovládnuť, pokúša sa Martinu opäť ovplyvniť, beznádejne. Martina je k téme robotov ako hluchá.

Keď Vlado dobiedza, jednoducho ho zruší: nebudú sa o tom baviť a hotovo. Čo je Vlada do toho, aký má ona nábytok...

Vlado otvára ústa ako nemý kapor.

Hľadí na Robota a premýšľa, či je možné brať ho ako nábytok.

Pri vchode ich víta hostiteľka.

Vlado je vzácny hosť. Jeho príchod si ľudia všimli. Chcú sa s ním zvítať, stráviť s ním chvíľku v rozhovore.

Vlado je spisovateľ.

Vlado je cenný.

Dnes má Vlado šesťdesiat rokov. Má narodeniny ako vždy na Silvestra.1

Stojí vo víre silvestrovskej oslavy, obklopený hosťami, oslávenec. Vlado je vo svojej podstate introvert, ale v podstate len po druhý panák. Vtedy je žoviálny, žartuje. Jeho vtipy sú na hranici smiešnosti a trápnosti. Ale na Vladovom zmysle pre humor nezáleží. Nezáleží na ňom, pretože okolostojaci by sa smiali tak či tak. Podliezajú mu.

Vlado to vie, vidí to, a je mu to jedno. V celej miestnosti mu záleží len na Martine. Tá sa mu vyhýba a tvári sa, že sa naňho hnevá, lebo znovu začal o robotoch. Martina neznáša, keď začne s robotmi.

Nie je angažovaný. Angažovanosť sa nenosí, nežije v slobodnej spoločnosti, to Vlado vie. A vie, že to ani nemôže zmeniť, napriek tomu, že ho susedia pred pár rokmi zvolili za poslanca 61. obvodu Centropolisu. Stav spoločnosti, v ktorej žije, Vlada veľmi netrápi. Povznesie sa nad ideály. Pozná ich, čoby nie, akurát má pocit, že ho to nezaujíma.

Ale vždy sa ozve pri téme robotov. Robotov fakt nemusí. Robotov v kaviarňach, robotov v kanceláriách, na verejných záchodoch.

Niekedy sa prebudí a myslí na robota vo svojej kuchyni. Je podozrievavý. Pozorovateľ by mohol povedať, že aj vydesený. Chodí ho kontrolovať, sleduje, ako sa nabíja. Bez pohybu, bezpohlavne.

Robotov nemá rád z etických, estetických a sociálnych dôvodov, rozmýšľa.

Tie ich tváre sa mu zdajú smiešne, gýčové, pretechnizované. Nesúhlasí, aby predstierali, že sú ľuďmi. 

Najviac Vladovi vadí strata súkromia. Stroje, automaty, roboty sú všade. Väčšinou len beztvaré, ani ich nevidieť, ako vo Vladovej chladničke.

Martina je herečka. Má tridsaťštyri rokov. Medené vlasy a veľmi tmavé oči. Farby horkej čokolády. V istom svetle sú až ebenové, akoby mala miesto očí dve čierne puklice. Človeka tá zvláštnosť upúta. Na Vlada pôsobia ako čierne diery, vťahujú ho.

Pozerá na Martinu cez celú miestnosť. Ona ho ignoruje. Martina sa rozpráva s kamarátkou. Pije víno.

Martina považuje robotov za veľmi užitočný doplnok.

V roku 2039 je Vlado vo svojich šesťdesiatich rokoch stále veľmi zachovalý.

Martina si viac než jeho fyzickú zachovalosť všíma jeho duchovný úpadok. Tak to nazýva, duchovným úpadkom. Je to proces, pri ktorom sa Vlado napríklad mení zo šarmantného dobrodruha na ufrflaného domaseda, ktorý nenávidí robotov.

A Martinu to otravuje.

Už dlhšie premýšľa nad rozchodom s Vladom. Unavuje ju. Stratil libido. Strápňuje ju, najmä keď pije, ako teraz. Rozpráva priblblé vtipy, ukradomky naňho pozerá. Smrdí. Nadáva. Nechápe jej potreby. Už ma ani poriadne nepojebe, hovorí si pre seba Martina. Povie to aj svojej najlepšej kamarátke Linde. Linde sa môže zveriť. 

Linda spomína, ako sa pri tých Vladových vtipoch smiala, keď ju pred pár rokmi pojebal. Už ani ju nepojebe, to je isté, hovorí si Linda nahnevane. Na Martinu sa pritom prihlúplo usmieva. Silvestrovská oslava je v plnom prúde, o desať sekúnd sa začína rok 2040.

Vlado fajčí na terase. Tabak je vzácnosť, cigarety si odkladá na špeciálne príležitosti. Je mu chladno.

Vyzerá trochu ako Bill Murray. Má v sebe niečo z Onegina, ale aj Karenina. Niečo z Dona Juana v podaní Bergmanovho Diablovho oka. Niečo z Batmana a niečo zo severských plání či prístavného mesta, v ktorom nikdy nežil, hoci si to vždy želal.

Do istého obdobia chcel byť námorníkom, myslel si, že na mori je sloboda, more je divoké. Na lodi je človek odkázaný len na seba, posádku a priazeň osudu.

Už za jeho mladosti však more prestalo byť divoké, neuchopiteľné, bolo zmapované, do centimetra priradené súradnice, i keď niektoré miesta zostali odľahlé.

V tých miestach sa plavili ostrovy odpadkov, potichu, osamote.

Martina ho hľadá. Občas sa jej Vlado hnusí, ale novoročnú pusu mu predsa chce dať. Nájde ho na terase. Pobozkajú sa.

Vladovi prebliknú oči na Robota, ten na nich hľadí. Vlado zaostruje, je opitý. 

Martina na Robota tiež pozrie a očakáva od Vlada niečo v duchu, či sa na nich ten robot stále musí pozerať. Vzdychne a odchádza. Znechutenie neskrýva. Necháva Vlada na terase. Robot sa za ňou náhli. A Vlado nechápe.

Cez záhradu sa blíži Christof. Christof je spisovateľ a Vladov najlepší kamarát. Druhý autentický spisovateľ. V meste sa ocitli iba oni dvaja, autori publikovaní ešte pred tým, ako sa začali diať veci. 

Christof sa narodil v Holandsku. Christof je často nostalgický za domovinou, ktorú utopilo more. Christof sa s Vladom zvíta a želá mu šťastný nový rok. Podáva mu narodeninový darček. Christof sa s Vladom kamaráti už deväť rokov. Veľmi dobre vie, kedy má narodeniny.2

Vlado si otvára svoj narodeninový darček od Christofa. Je to káva. Káva je vzácnosť a Christof vie, že Vlado ju miluje. Káva sa pestuje len v jednom meste, Kalifornii, kde ju začali pestovať v roku 2016 a v roku 2040 ju už pestujú ako jediní.3

Vlado s Christofom stále postávajú na terase. Bude to ako predtým, spomenul si Vlado na slogan, ktorý videl kdesi v meste. Premýšľa, či je možné, aby to s toľkými robotmi bolo ako predtým. Hovno, šepká Christofovi, nič nebude ako predtým.

Christof pritakáva a nalieva Vladovi ďalší pohárik.

Vlado rád cestoval do Thajska a za tým sa mu cnie. Christofovi hovorí, ako rád chodil na Koh Lantu, ktorá je teraz už zrejme zaliata. Ešte mu hovorí, že on nechce mudrovať, ale mal šťastie, že nezostal mimo múrov.

Vlado s Christofom sú poriadne ožratí na terase v noci 1. januára 2040. Je príjemných desať stupňov.

Vlado sa pretisne v obývačke k prehrávaču a vypne hostiteľkin precízne poskladaný set. Pustí Bronski Beat. V roku 2040 je už aj Smalltown Boy od Bronski Beat považované za klasiku. Kraftwerk povedľa Mendelssohna.

Martina melódiu pozná. Otočí sa, presne vie, čo bude nasledovať. Vlado si dáva dole rolák. Tancuje, a keď sa spieva run away, turn away, doslova beží, otočí sa a beží späť. Martina sa vždy môže spoľahnúť, že ak to zbadá Christof, bude robiť to isté. Budú tam pobiehať s Vladom ako dvaja blázni. Robia to často, keď sa spolu opijú. Martina presne vie, že potom príde The Police.

Ostatní hostia ich povzbudzujú, ale je presvedčená, že je im tiež tak trochu trápne, ...

Koniec ukážky