Walter Isaacson

Leonardo Da Vinci

Ukážka z elektronickej knihy

LEONARDO DA VINCI

Copyright © 2017 by Walter Isaacson
Slovak edition © 2018 by Eastone Group, a.s.
All rights reserved.

Z anglického originálu Walter Isaacson – Leonardo Da Vinci vydaného vydavateľstvom Simon & Schuster preložil Peter Varinský.
V roku 2018 vydalo vydavateľstvo Eastone Books, Bratislava.

Translation © 2018 Mgr. Peter Varinský
Jazyková korektúra: Mgr. Ivana Fábryová
Redakčné úpravy: Mgr. Alica Činčárová

Layout: Studio Eastone
Tlač: Těšínská tiskárna, a. s.

www.eastonebooks.com

ISBN: 978-80-8109-605-1

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nemôže byť použitá alebo reprodukovaná, uchovávaná v informačných systémoch alebo šírená v akejkoľvek forme a akýmkoľvek spôsobom: elektronicky, mechanicky, kopírovaním, nahrávaním, skenovaním alebo inak, bez písomného súhlasu majiteľa autorských práv, s výnimkou citácií v rámci recenzií.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

POĎAKOVANIE

Marco Cianchi profesionálne prečítal rukopis tejto knihy, poskytol množstvo návrhov na zlepšenie, pomohol s prekladmi a v Taliansku poslúžil ako sprievodca. Pôsobí ako profesor na Accademia di Belle Arti vo Florencii s titulmi z histórie umenia z univerzít vo Florencii a v Bologni. Dlhé roky spolupracuje s Carlom Pedrettim a napísal množstvo kníh, vrátane Le macchine di Leonardo (Becocci, 1981), Leonardo, I Dipinti (Giunti, 1996) a Leonardo, Anatomia (Giunti, 1997). Stal sa tiež mojím blízkym priateľom.

Juliana Barone z Birkbeck College pri Londýnskej univerzite si taktiež profesionálne prečítala veľkú časť rukopisu. Na Oxfordskej univerzite napísala o Leonardovi doktorskú dizertačnú prácu a je autorkou kníh Leonardo: The Codex Arundel (British Library, 2008), Studies of Motion: Drawings by Leonardo from the Codex Atlanticus (De Agostini, 2011), The Treatise on Paintings (De Agostini, 2014) a pripravovaných kníh Leonardo, Poussin a Rubens a Leonardo in Britain.

Doktorku Barone mi odporučil Martin Kemp, emeritný profesor Oxfordskej univerzity a jeden z významných akademických špecialistov na Leonardovo dielo a život našej doby. Počas uplynulých päťdesiatich rokov napísal a podieľal sa na sedemdesiatich dvoch knihách a akademických článkoch o Leonardovi. Dobrotivo so mnou trávil čas na Trinity College v Oxforde, podelil sa so mnou o zistenia z výskumov a tiež o raný rukopis knihy Mona Lisa: The People and the Painting (Oxford University Press, 2017), ktorej je spoluautorom, a v nespočetných e-mailoch poskytoval odpovede na rôzne otázky.

Frederick Schroeder, kurátor Leicesterského kódexu pre Billa Gatesa, a Domenico Laurenza, autor mnohých kníh o Leonardových inžinierskych aktivitách a vynálezoch, si prečítali kapitoly o Leicesterskom kódexe a poskytli mi vlastné aktualizované preklady z tohto diela, ktoré plánujú vydať v roku 2018. David Lenley ma pozval do Windsorského zámku pozrieť sa na Leonardove kresby a predstavil ma Martinovi Claytonovi, kurátorovi a akademikovi zaoberajúcemu sa Leonardom.

K ďalším akademikom študujúcim Leonardovo dielo a život a kurátorom, ktorí si prečítali pasáže z rukopisu – všetci mi poskytli pomoc, prístup k zbierkam či rôzne postrehy –, patria Luke Syson, ktorý pôsobil v Národnej galérii v Londýne a aktuálne v Metropolitnom múzeu umenia v New Yorku; Vincent Delieuvin a Ina Giscard d’Estaing z Washingtonu, D.C.; Valeria Poletto z Gallerie dell’Accademia v Benátkach; Pietro Marani z Politecnico di Milano; Alberto Rocca z Bibliotecy Ambrosiana v Miláne a Jacqueline Thalmann z Christ Church v Oxforde. Taktiež som vďačný profesionálom z Villa I Tatti vo Florencii a z knižníc Dumbarton Oaks Library vo Washingtone, D.C., a Harvard Fine Arts Library. Getty Images si pod vedením Dawn Airey vybralo túto knihu ako špeciálny projekt a tím dohliadajúci na získavanie obrázkov tvorili David Savage, Erica Rachlis, Scott Rosen a Jill Braaten. Moja hlboká vďaka patrí Patovi Zindulkovi, Leah Bitounis, Ericovi Motleymu a ďalším trpezlivým kolegom a členom správnej rady Aspen Italia.

Tiež by som rád poďakoval Filippovi Dal Corno, členovi predstavenstva Aspen Italia a kultúrnemu referentovi mestskej samosprávy Milána, ktorý mi umožnil súkromnú prehliadku výstavy venovanej Leonardovi v Palazzo Reale, za prítomnosti uznávaného kurátora Pietra Maraniho, rovnako ako aj ďalších milých spolupracovníkov z Aspen Italia, ktorí mi pomohli získať prístup k zdrojom ďalších informácií vo Florencii, v Benátkach a Miláne.

Všetky moje knihy už vyše tri desaťročia vydáva knižné vydavateľstvo Simon & Schuster, a to preto, lebo jeho tím je mimoriadne nadaný: Alice Mayhew, Carolyn Reidy, Jonathan Karp, Stuart Roberts (ktorý dozeral na túto knihu a jej ilustrácie), Richard Rhorer, Stephen Bedford, Jackie Seow, Kristen Lemire, Judith Hoover, Julia Prosser, Lisa Erwin, Jonathan Evans a Paul Dippolito. Počas celej mojej spisovateľskej kariéry bola Amanda Urban mojou agentkou, poradkyňou, rozvážnou konzultantkou a blízkou priateľkou. Strobe Talbott, môj kolega z magazínu Time, v ktorom som začal pracovať v roku 1979, si prečítal predbežné verzie všetkých mojich kníh, počínajúc rukopisom The Wise Men, poskytol mi podnetné pripomienky a povzbudenie. Keď prichádzame k dezertnému chodu našich kariér, vychutnávam si sprievod spomienok, ktoré odštartovali naše rané šalátové dni.

Ako vždy, najväčšia vďaka patrí mojej žene Cathy a našej dcére Betsy, ktoré sú múdre, bystré, láskyplné a neustále ma podporujú. Ďakujem vám.

POSTAVY

Giacomo Andrea – architekt, Leonardov priateľ v Miláne, nakreslil verziu Vitruviánskeho muža

Cesare Borgia (cca 1475 – 1507) – taliansky vojvoda, nemanželský syn pápeža Alexandra VI., námet pre Machiavelliho Vladára, Leonardov mecenáš

Donato Bramante (1444 – 1514) – architekt, Leonardov priateľ v Miláne, pracoval na katedrálach v Miláne, Pavii a na Chráme sv. Petra vo Vatikáne

Caterina Lippi (cca 1436 – 1493) – sirota po sedliackych rodičoch, pôvodom z okolia Vinci, Leonardova matka, neskôr sa vydala za Antonia del Vacchu, známeho tiež ako Accattabriga

Charles d’Ambosie (1473 – 1511) – francúzsky guvernér Milána v rokoch 1503 – 1511, Leonardov mecenáš

Beatrice d’Este (1475 – 1497) – pochádzala z najváženejšej talianskej rodiny, vzala si Ludovica Sforzu

Isabella d’Este (1474 – 1539) – sestra Beatrice, markíza Mantovy, snažila sa prehovoriť Leonarda, aby jej namaľoval portrét

Kráľ František I. (1494 – 1547) – francúzsky kráľ od roku 1515, posledný Leonardov mecenáš

Francesco di Giorgio (1439 – 1501) – umelec/inžinier/architekt, ktorý spolupracoval s Leonardom na veži milánskej katedrály, cestoval s ním do Pavie, preložil Vitruvia a nakreslil verziu Vitruviánskeho muža

Pápež Lev X., Giovanni de’ Medici (1475 – 1521) – syn Lorenza de’ Medici, zvolený za pápeža v roku 1513

Kráľ Ľudovít XII. (1462 – 1515) – francúzsky kráľ od roku 1498, dobyl Miláno v roku 1499

Francesco Melzi (cca 1493 – cca 1568) – pôvodom zo šľachtickej milánskej rodiny, do Leonardovej domácnosti sa dostal v roku 1507 a stal sa jeho žiakom, adoptovaným synom a dedičom

Lorenzo de’ Medici, prezývaný „Nádherný“ (1449 – 1492) – bankár, mecenáš umenia a de facto vládca Florencie od roku 1469 až do svojej smrti

Giuliano de’ Medici (1479 – 1516) – syn Lorenza de’ Medici, brat pápeža Leva X., Leonardov mecenáš v Ríme

Niccolò Machiavelli (1469 – 1527) – florentský diplomat a spisovateľ, stal sa vyslancom Cesareho Borgiu a Leonardovým priateľom v roku 1502

Michelangelo Buonarroti (1475 – 1564) – florentský sochár a Leonardov rival

Piero da Vinci (1427 – 1504) – florentský notár, Leonardov otec, Leonardovu matku si však nevzal, následne mal jedenásť ďalších detí so štyrmi rôznymi manželkami

Luca Pacioli (1447 – 1517) – taliansky matematik, fráter a Leonardov priateľ

Andrea Salai, rod. Gian Giacomo Caprotti da Oreno (1480 – 1524) – do Leonardovej domácnosti prišiel ako desaťročný a dostal prezývku Salai, teda čertík

Ludovico Sforza (1452 – 1508) – de facto vládca Milána od roku 1481, milánsky vojvoda od roku 1494, až kým ho Francúzi v roku 1499 nezbavili držby, Leonardov mecenáš

Andrea del Verrocchio (cca 1435 – 1488) florentský sochár, zlatník a umelec, Leonardo sa v jeho dielni zaúčal a v rokoch 1476 – 1477 aj pracoval

TALIANSKA MENA V ROKU 1500

Benátskou zlatou mincou bol dukát, florentskou zasa florén. Oba pozostávali z 3,5 gramu zlata, ktoré by malo v roku 2017 hodnotu zhruba 130 amerických dolárov. Jeden dukát alebo florén mal hodnotu zhruba šiestich lír alebo 120 soldi, vtedajších strieborných mincí.

POZNÁMKA K PREBALU KNIHY

Na prebale je detail z olejomaľby nachádzajúcej sa vo florentskej galérii Uffizi, ktorá bola istý čas považovaná za Leonardov autoportrét. Nedávna röntgenová analýza však odhalila, že ide o Leonardov portrét od neznámeho autora zo 17. storočia. Vychádza z (alebo je predlohou) podobného portrétu znovuobjaveného v Taliansku v roku 2008, nazývaného Lukánsky portrét Leonarda da Vinci, ktorý bol mnohokrát skopírovaný. Verzia namaľovaná vodovými farbami na slonovine zo sedemdesiatych rokov 18. storočia od Giuseppeho Macphersona je uložená v Britskej kráľovskej zbierke a v roku 2017 bola súčasťou výstavy „Portrét umelca“ v Kráľovninej galérii Buckinghamského paláca.

LEONARDO da VINCI

Z Leonardovho zápisníka (cca 1495), skica Poslednej večere, geometrické štúdie hranenia kruhu, osemhranné návrhy kostola a pasáž napísaná jeho zrkadlovým písmom.

ÚVOD

Viem aj maľovať

Približne v období, keď dosiahol skľučujúci míľnik v podobe tridsiatky, napísal Leonardo da Vinci list milánskemu panovníkovi, v ktorom uviedol zoznam dôvodov, pre ktoré by ho mal zamestnať. Vo Florencii už dosiahol aké-také maliarske úspechy, ale často mal ťažkosti s dokončením objednávok a neustále vyhľadával nové obzory. V prvých desiatich odsekoch listu vychválil svoje inžinierske zručnosti, vrátane schopnosti navrhovať mosty, akvadukty, kanóny, obrnené vozidlá či verejné budovy. Až v jedenástom odseku dodal, že je tiež umelec. „Rovnako aj v maľovaní dokážem všetko možné,“ napísal.1

Áno, dokázal. Neskôr totiž vytvoril dve z najznámejších malieb v dejinách, Poslednú večeru a Monu Lízu. Sám seba však vnímal ako vedca a inžiniera. S vášňou, ktorá sa často menila na posadnutosť, sa vrhal do inovatívneho študovania anatómie, fosílií, vtákov, srdca, lietajúcich strojov, optiky, botaniky, geológie, vodných tokov či zbraní. Stal sa tak z neho archetyp renesančného muža, bol inšpiráciou pre všetkých, ktorí veria, že „nekonečné diela prírody“, ako ich sám nazval, sú navzájom prepletené v jednote plnej skvostných vzorov.2 Jeho schopnosť skombinovať to, čo teraz nazývame umenie a veda (ikonizovala ju jeho kresba Vitruviánsky muž), z neho spravila najkreatívnejšieho génia histórie.

Vedeckým bádaním si súčasne obohacoval umeleckú tvorbu. Mŕtvolám olupoval mäso z tváre, obkresľoval svaly, ktoré hýbu ústami, aby neskôr namaľoval najpamätnejší úsmev sveta. Študoval prierezy ľudských lebiek, po vrstvách kreslil kosti i zuby a zachytil tiež agóniu kostnatého Svätého Hieronyma v divočine. Skúmal matematické zákony optiky, vysvetlil, ako lúče svetla dopadajú na rohovku, a vytvoril tiež čarovné ilúzie meniacich sa vizuálnych perspektív v Poslednej večeri.

Zlúčením intenzívneho štúdia svetla, tieňov a optiky s výtvarným umením sa stal majstrom tieňovania a perspektívy. Objekty na rovnom povrchu dokázal vymodelovať tak, aby pôsobili trojrozmerne. Táto schopnosť „prinútiť plochý povrch zobraziť telo tak, akoby bolo vymodelované a nachádzalo sa mimo tejto roviny“, vyhlásil Leonardo, bola „prvotným zámerom maliara“ a najmä vďaka jeho dielam sa stala hlavnou inováciou renesančného umenia.3

S pribúdajúcim vekom sa do vedeckého bádania púšťal nielen preto, aby mohlo poslúžiť jeho umeniu, ale tiež z nutkavého inštinktu prísť na kĺb najhlbšej kráse stvorenia. Keď sa snažil pochopiť dôvod, prečo sa nebo javí ako modré, nebolo to iba preto, aby obohatil svoje maľby. Jeho zvedavosť bola rýdza, hlboko osobná a rozkošne fanatická.

Ani vo chvíli, keď rozjímal nad modrou oblohou, neoddeľoval vedecké úsilie od umenia. Spoločne slúžili vášni, ktorá ho poháňala. Tá pramenila jednoducho z toho, že chcel vedieť o svete všetko, čo sa len dá, a to z každučkého uhla, vrátane toho, ako do sveta zapadáme my. Prechovával hlbokú úctu voči ucelenosti prírody a mal cit pre harmóniu jej najrôznejších sústav, pričom kópie tejto harmónie objavoval v javoch všetkých veľkostí. Do skicárov si zaznamenával kučery vlasov, krútňavy vody či vírenie vzduchu a pridával k nim pokusy o matematické vzorce, ktorými by sa tieto špirály mohli riadiť. Keď som na Windsorskom hrade hľadel na vírivú silu „kresieb potopy“, ktoré vytvoril na sklonku života, spýtal som sa miestneho kurátora Martina Claytona, či si myslí, že ich Leonardo nakreslil ako umelecké diela alebo vedecké štúdie. Ešte som to ani celé nevyslovil a už som vedel, že som položil hlúpu otázku. „Nemyslím si, že by v tom Leonardo robil takéto rozdiely,“ odvetil.

Do napísania tejto knihy som sa pustil preto, lebo Leonardo da Vinci predstavuje dokonalý príklad ústrednej témy mojich predchádzajúcich biografií – toho, ako je schopnosť prepájať rôzne disciplíny (umenie a vedu, humanitné odbory a technológie) kľúčom k inovácii, predstavivosti a nadaniu. Benjamin Franklin, predchádzajúci objekt môjho záujmu, bol vlastne Leonardom svojej doby – tiež bez formálneho vzdelania, učil sa sám a stal sa z neho nápaditý polyhistor, najlepší vedec, vynálezca, diplomat, spisovateľ a obchodný stratég Ameriky v období osvietenstva. Prostredníctvom púšťania si šarkana dokázal, že blesk je elektrická energia, a vynašiel tiež tyč na jeho skrotenie. Zhotovil bifokálne okuliare, okúzľujúce hudobné nástroje, kozuby s čistým horením, mapy Golfského prúdu a uviedol tiež unikátny americký štýl domáckeho humoru. Keď sa napríklad Albert Einstein zasekol a nevedel sa pri rozvíjaní teórie relativity posunúť vpred, vytiahol vždy husle a zahral si niečo od Mozarta, čo mu pomohlo znovu sa napojiť na harmóniu vesmíru. Ada Lovelace, ktorej profil som vytvoril v knihe o inovátoroch, spojila poetickú citlivosť svojho otca, lorda Byrona, s matkinou láskou pre krásu matematiky a vytvorila víziu počítača určeného na všeobecné účely. A Steve Jobs zasa vo chvíli, keď jeho prezentácie nových produktov vrcholili, premietal divákom obrázok križovatkového značenia, na ktorom sa pretínalo umenie s technológiami. Jeho hrdinom bol Leonardo. „Videl krásu v umení i technike,“ vyhlásil Jobs, „a jeho schopnosť skombinovať ich z neho robila génia.“4

Áno, išlo o génia – s divokou predstavivosťou, vášnivou zvedavosťou a tvorivosťou naprieč mnohými disciplínami. Mali by sme však s týmto označením narábať opatrne. Nacapenie nálepky „génius“ totiž Leonarda istým zvláštnym spôsobom minimalizuje, lebo vyvoláva zdanie, že ho trafil akýsi blesk. Giorgio Vasari, jeho raný životopisec a umelec zo šestnásteho storočia, urobil túto chybu tiež. „Niekedy, v štýle nadprirodzena, jednu osobu nebesá skvostne obdaria krásou, pôvabom a talentom v takej hojnej miere, že každý jej čin vyznieva božsky a všetko, čo robí, zjavne pochádza od Boha a nepramení z ľudského umenia.“5 Leonardova genialita však bola v skutočnosti ľudská, ukutá jeho vlastnou vôľou a ambíciami. Nešlo o príjemcu božieho daru, akými boli napríklad Newton či Einstein, ktorí dostali myseľ s takou výpočtovou kapacitou, akú si my, bežní smrteľníci, nedokážeme ani len predstaviť. Leonardo bol nevzdelaný remeselník, ktorý ledva zvládal čítanie v latinčine či neskrátené delenie. Jeho genialita bola takého druhu, ktorý dokážeme pochopiť, dokonca si z neho vieme zobrať príklad. Bola založená na zručnostiach, na ktorých môžeme popracovať všetci, napríklad na našej zvedavosti či hĺbke pozorovania. Disponoval takou horúčkovitou predstavivosťou, ktorá priam hraničila s fantáziou, čo je taktiež niečo, čo sa môžeme snažiť uchovať si v sebe a dopriať i našim deťom.

Leonardove nápady presakovali do všetkého, čoho sa chytil: divadelných produkcií, plánov na usmernenie toku riek, návrhov ideálnych miest, schém lietajúcich strojov či do takmer každého aspektu jeho umenia a inžinierstva. Skvelým príkladom je list adresovaný milánskemu panovníkovi, keďže vojensko-inžinierskymi zručnosťami v tom čase disponoval iba vo svojej mysli. Leonardova pôvodná úloha, ktorú plnil na panovníkovom dvore, nespočívala vo výrobe zbraní, ale v pripravovaní festivalov a slávností. Dokonca i na vrchole kariéry mala väčšina jeho bojových či lietajúcich vynálezov skôr vizionársky než praktický charakter.

Spočiatku som si myslel, že jeho horúčkovitá náchylnosť k fantazírovaniu predstavuje slabinu prameniacu z nedostatku sebadisciplíny a starostlivosti, ktorá mohla súvisieť s jeho sklonom ponechať umelecké diela a rozpravy nedokončené. Trochu pravdy na tom je. Vízia bez realizácie je totiž iba halucináciou. Ale taktiež som dospel k presvedčeniu, že jeho schopnosť stierať hranice medzi realitou a fantáziou, podobne ako jeho sfumato technika stierania hraníc namaľovaných na obraze, je kľúčom k jeho kreativite. Zručnosť bez predstavivosti je neplodná. Tvorivosť si niekedy vyžaduje nepraktického človeka. Leonardo vedel, ako sa dá snúbiť pozorovanie s predstavivosťou, čo z neho spravilo perfektného inovátora dejín.

Mojím východiskovým bodom pre túto knihu neboli Leonardove majstrovské umelecké diela, ale jeho zápisníky. Podľa mňa jeho myseľ najlepšie odkrýva viac než 7 200 strán poznámok a čmáranín, ktoré sa zázrakom zachovali až dodnes. Z papiera sa nakoniec vykľula skvelá technológia uchovávania informácií, čitateľná aj po päťsto rokoch, čo sa naším statusom a blogom zrejme tak ľahko nepodarí.

Leonardo si našťastie nemohol dovoliť plytvať papierom, každučkú plochu hárkov preto zaplnil najrôznejšími kresbami a zrkadlovými poznámkami, ktoré síce pôsobia náhodne, ale v skutočnosti odkazujú na jeho mentálne „skackanie“. O miesto na papieri sa tak bijú matematické výpočty, ...

Koniec ukážky