Text Copyright © 2021 by Working Partners Limited

Illustrations Copyright © 2021 by HarperCollinsPublishers

Translation © Katarína Karovičová 2021

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2022

ISBN 978-80-556-5364-8

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Markovi, môjmu hrdinovi, ktorý zachraňuje

morské korytnačky

Osobitne ďakujem Erin Falligantovej

1. KAPITOLA

ZLODEJKA ZMRZLINY

„Pripravený?“ zvolal starý otec a zo zadnej časti nákladiaka vybral chladiaci box.

Max upieral pohľad na morské vlny, ktoré sa ligotali v popoludňajšom slnku. Od vzrušenia mu naskočili zimomriavky.

„Ja som vždy pripravený!“ zvolal, vyhrnul si rukávy na mikine a vykročil za starým otcom k člnom priviazaným k mólu.

V prístave bolo rušno. Akoby sa všetci obyvatelia Hviezdnej zátoky rozhodli vybrať na čerstvý vzduch. Deti sa tlačili okolo stánku so zmrzlinou, rodiny sa vyvaľovali na pláži posiatej farebnými uterákmi a slnečníkmi.

Max si všimol tmavovlasé dievča, ktoré lízalo zmrzlinu v kornútiku. Spomenul si na zmrzlinové sendviče, ktoré majú so starým otcom v chladiacom boxe, a začali sa mu zbiehať slinky. Dievča si tienilo oči rukou, pozorovalo čosi vo vode. Ale čo? Max sa zahľadel na vlny, nič však nevidel.

Keď vykročil so starým otcom na mólo, pocítil, ako sa mu pod nohami prehýbajú dosky. Vôňa morskej vody mu vyčarila úsmev na tvári.

Starý otec zamieril k rybárskemu člnu, ktorý sa jagal v zlatej slnečnej žiare.

„Ahoj, kamarát,“ povedal. Ako bývalý rybár strávil na tomto člne väčšiu časť života než na suchu. Potľapkal ho po trupe a vyšiel na palubu.

Max sa práve chystal ísť za starým otcom, keď začul výkrik. Obaja sa otočili a uvideli, ako dievča uhýba pred čajkou. Tá sa zniesla strmhlav nadol, vrhla sa na zmrzlinu a vyšklbla ju dievčaťu z ruky.

„Hej!“ zvolalo dievča. „To je moja zmrzlina!“

„Dotieravé čajky,“ pokrútil hlavou starý otec.

Keď dievča smutne pokrčilo plecami, Max mrkol na chladiaci box.

„Čo keby som sa s ňou podelil o svoju?“ spýtal sa.

„Dobrý nápad,“ prižmúril starký oči. „Aj tak musím ešte umyť čln. Ale nebuď dlho. S prílivom...“

„Začnú brať ostrieže,“ doplnil vetu Max. „Neboj sa, hneď sa vrátim.“

Vytiahol z chladiaceho boxu zmrzlinový sendvič a rozbehol sa po móle. Dievčina teraz sedela na uteráku a podopierala si bradu rukami. Keď pri nej Max prudko zastal a vopchal jej pod nos zmrzlinu medzi dvoma sušienkami, zdvihla hlavu a usmiala sa naňho.

„Nech ti neuchmatne aj túto,“ zažartoval Max.

Dievča sa zasmialo.

„Mám rada vtáky, ale tá čajka bola fakt bezočivá! Ani mi nepoďakovala!“

„Niektoré vtáky sú nevychované,“ súhlasil Max. Prihladil si svetlohnedú kučeru a vystrel ruku.

„Som Max.“

Dievča sa usmialo a podalo mu svoju.

„Sofia. Som tu s rodičmi na prázdninách.“ Kývla hlavou k zmrzlinárni, rodičia sediaci pri železnom stolíku jej zamávali. Sofia si pri rozbaľovaní mrazenej pochúťky všimla, že ju Max uprene pozoruje.

„Rozdelíme sa, dobre?“ povedala a rozlomila ju na dve polovice.

„Vďaka,“ Max si vzal svoju porciu a oblizoval zmrzlinu, ktorú vytláčal spomedzi dvoch sušienok. „Ja tu žijem so starým otcom. Chystá čln na rybolov.“ Keď Max ukázal na mólo, Sofii sa rozžiarili oči.

„Videl si niekedy morské korytnačky?“ spýtala sa a zdvihla zmrzlinu do vzduchu. „Zdalo sa mi, že som jednu spozorovala vo vode, ale boli to iba riasy.“

Max pokrútil hlavou.

„Morské korytnačky to tu nemajú rady, na pláži je priveľa domov a ľudí. Patria medzi ohrozené druhy, takže ich je menej ako kedysi.“

„Viem to od mamy,“ povedala Sofia. „Je zverolekárka. Vravela, že korytnačky sa občas zapletú do rybárskych sietí a niekedy nechtiac zožerú kúsky plastu plávajúce vo vode. To je strašné! Dúfala som, že toto leto uvidím aspoň jednu.“ Prebehla pohľadom po pláži, hoci vedela, že na nej žiadnu korytnačku nenájde.

Čajok tam však bolo neúrekom.

„Hej!“ zvolala, keď zbadala jednu obďaleč. „Tamto je tá zlodejka, čo mi ukradla zmrzlinu!“

Max si všimol, že čajka, ktorá k nim skacká, má nad žltým zobákom fliačik jahodovej zmrzliny.

„Je to ona. Má zmrzlinové fúzy!“

Sofia sa smiala, až kým si nevšimla, že čajka kríva a nakláňa sa na jednu stranu.

„Myslíš, že má poranenú nohu?“ spýtala sa ustarostene.

Keď sa Max opatrne priblížil k čajke, zistil, že za sebou ťahá akési dlhé vlákno.

„Vlasec!“ zvolal. „Má ho, chuderka, obkrútený okolo nohy.“ Zamračil sa. Starý otec ho naučil, že človek nikdy nemá nechávať vlasce vo vode. Škoda, že sa tým pravidlom neriadia aj ostatní.

„Musíme jej pomôcť!“ vyhlásila Sofia a vyskočila zo zeme. Lenže vždy keď sa k čajke priblížili, zatrepotala krídlami a ušla im. Doskackala po pláži až k mangrovníkovému porastu za prístaviskom a potom sa stratila v spleti koreňov a listov.

Keď na nich ktosi z pláže zakričal, deti sa obrátili. Sofiina mama im zakývala.

Koniec ukážky