Max Kašparů

Za hrsť zdravého rozumu

Ukážka z elektronickej knihy

© Max Kašparů 2021

© BeneMedia 2021

ISBN 978-80-99907-77-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Venujem otcom jezuitom

predhovor

Max Kašparů mi už pred rokmi ukázal, že ľudia sú nielen krásni, ale aj dobrí. A že naším poslaním je to dobro v človeku hľadať. Pretože niekedy je ukryté. Veľmi hlboko. No nesmieme sa nikdy vzdať. Ako Boh. Neuspokojí sa len s tým, čo mu sami ponúkame. Veľmi dobre vie, že v živote nie je dôležitý iba prvý dojem, ale aj každý ďalší, ktorý po ňom nasleduje. Hľadá v nás dobro. On je v skutočnosti prvým veriacim. Bolo to tak už na počiatku. Credo in unum hominem… Credo in unum Deum… Pieta. Stretnutie Boha s človekom. Ten človek som ja.

Mohol by nás Boh milovať, keby nám neodpustil hneď na začiatku nášho vzťahu?

Max Kašparů je pre mňa ako meteor. Objaví sa a zakaždým zanechá hlbokú stopu. Inšpiruje. Ani náš Boh vlastne nerobí viac. V podstate iba dve veci. Je. A miluje. Pravdupovediac, aj od nás čaká to isté. Aby sme „boli“ – žili svoj život najlepšie, ako vieme, a aby sme pritom nezabúdali milovať.

Keď som sa Jána Saudka – českého fotografa, opýtal: „Čo je to nádej, Ján?“, odvetil mi: „Viera. A vďaka vám, Karolko, viem, že aj Boh. Nádej je Boh. Nesmieme preklínať život. To ma naučil môj otec. Keď sme raz prišli k rieke, nebol tam nijaký most. Vyzliekli sme sa teda a rieku sme preplávali. Na druhej strane sme sa opäť obliekli a pokračovali sme ďalej. Otec ma naučil, že musíme ísť vpred, keďže je pred nami cesta. Nemôžeme si vedľa nej ľahnúť a zabaliť to. Môžeme si oddýchnuť, ale potom treba ďalej kráčať. Pokračovať v ceste.“

S Maxom Kašparů sa na nej určite nestratíme. Preto ho rád čítam. Aby som nebol stratený. A ak aj práve som, aby som sa čo najskôr znovu našiel. Vždy je to neuveriteľné dobrodružstvo.

Karol Lovaš,

premonštrátsky kňaz a spisovateľ

za hrsť zdravého rozumu pre ducha

Nebojím sa ľudí, ktorí neveria, bojím sa ľudí,

ktorí nemyslia.

Nebojím sa ľudí s opačným názorom, bojím sa ľudí

bez názoru.

Nebojím sa ľudí, ktorí si priznajú svoju nevedomosť, bojím sa ľudí, ktorí majú vo všetkom jasno.

Nebojím sa ľudí, ktorí hľadajú pravdu, bojím sa ľudí, ktorí ju už našli.

Nebojím sa ľudí, ktorí ma poznajú, bojím sa ľudí,

ktorí o mne iba počuli.

Nebojím sa tých, ktorí vedia viac ako ja, bojím sa

čitateľov jedinej brožúry.

Nebojím sa ľudí, ktorí sa mi smejú, bojím sa tých,

ktorí sa smejú na mne.

Nebojím sa ľudí, ktorí sa mýlia inteligentne, bojím sa ľudí, ktorí sa mýlia hlúpo.

Nebojím sa tých, ktorí zabíjajú telo…

Bol presvedčeným ateistom. Čo to slovo v preklade znamená, nevedel. Nejde predsa o to, byť vzdelaný,

ale presvedčený.

Hmota, priestor a čas.

Tri fyzikálne pojmy, v ktorých

sme všetci uväznení.

Sme ako cestujúci v rozbehnutom rýchliku bez záchrannej brzdy,

bez možnosti kedykoľvek vystúpiť

či zmeniť jeho rýchlosť alebo smer.

Za jazdy môžeme prejsť iba

z vagóna do vagóna.

Ak nechceme cestovať vlakom,

môžeme ísť po železničných

podvaloch. Avšak s vedomím,

že pri troche neopatrnosti môžeme vystúpiť zo svojej telesnej schránky.

Nie je teda od veci občas sa bezpečne a tiež v tichu prejsť aj po podvaloch slepých koľají.

Keď naše oko hľadí na určitú vec,

je schopné pomenovať jej tvar alebo farbu. Nie je teda ničím viac ako

kamerou.

Ak sa pozeráme na rovnakú vec

rozumom, mali by sme hľadať viac

než iba pomenovanie tvarov a farieb. Mali by sme vidieť v súvislostiach.

A ak pozeráme na tú istú vec srdcom, mali by sme hľadať ešte niečo viac

ako v predchádzajúcich dvoch

aspektoch. Hľadať tiež jej hlbší

zmysel a našu zodpovednosť voči nej.

Keď je živý tvor v ohrození, volí si buď útok, alebo útek.

Človek obdarený rozumom a vôľou by mal rozlíšiť, kedy je útek preňho zmysluplnou taktikou alebo zbabelosťou. Neplatí totiž zakaždým, že kto utečie, vyhrá.

Osobne si myslím, že zbabelosť by mala byť trestným činom.

Koniec ukážky