Ukážka z elektronickej knihy

Dave Grohl

The Storyteller: Tales of Life and and Music

Copyright © 2021 by David Eric Grohl. All rights reserved.

Translation © Samuel Marec

Design & Layout © Renata de Oliveira

Slovak edition © 2022 by N Press, s. r. o.

Chcel by som sa poďakovať mnohým fotografom a fotografkám, ktorí sa s nami pri vzniku tejto knihy podelili o svoju tvorbu. Vďaka ich záberom sú príbehy ešte zaujímavejšie.

Zábery na stranách 1, 12, 18, 28, 35, 38, 41, 55, 65, 72, 81, 82, 96, 112, 117, 129, 150, 162, 166, 171, 174, 222, 232, 252 a 322 sú z autorovho osobného archívu; zábery na stranách 2, 8, 218 a 332

pochádzajú od Magdaleny Wosinskej; záber na strane 16 od Kevina Mazura; záber na strane 57 je z autorovho osobného archívu a od vydavateľstva Ruthless Records; zábery na stranách 78, 99, 100, 103, 104, 107 a 108 sú z osobného archívu Virginie Grohlovej; zábery na stranách

141 a 145 pochádzajú od Charlesa Petersona; záber na strane 177 od Johna Silvu/SAM; zábery

na stranách 188, 192, 209, 211, 212, 244, 268, 271, 283 a 315 od Dannyho Clincha; zábery

na stranách 215, 286, 298 a 306 od Jordyn Blumovej; záber na strane 228 je od

Mary McCartneyovej; záber na strane 257 od Rossa Haflina; záber na strane 290

od Brantleyho Guitterreza; záber na strane 331 od Andreasa Neumanna.

ISBN 978-80-8230-059-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

PRE VIRGINIU GROHLOVÚ

Bez nej by moje príbehy boli celkom iné.

PRE JORDYN BLUMOVÚ

Vďaka tebe je môj príbeh omnoho krajší a úžasnejší.

PRE VIOLET, HARPER A OPHELIU

Nech je príbeh každej z vás taký výnimočný ako vy samy.

ÚVOD

VYPEČ TO

Niekedy zabudnem na to, že som zostarol.

Hlava aj srdce mi kruto klamú, zavádzajú ma falošnou ilúziou mladosti a každé ráno vítajú svet idealistickými a nezbednými očami neposlušného dieťaťa, ktoré nachádza šťastie a radosť v tých najjednoduchších veciach.

Stačí však iba jeden rýchly pohľad do zrkadla a hneď si uvedomím, že už nie som ten chalan s kopou platní a starou gitarou, na ktorej celé hodiny bez prestávky cvičí v nádeji, že sa mu jedného dňa podarí vyslobodiť z mantinelov a očakávaní spojených so stereotypným životom na priemernom predmestí v štáte Virgínia. Nie. V zrkadle dnes vidím poškodené zuby v ošľahanom úsmeve, popraskané a poznačené tým, ako mikrofón celé roky postupne obrusoval ich jemnú sklovinu. Vidím ťažké kruhy pod prepadnutými očami, ktoré sú výsledkom dlhých rokov jet lagu a toho, že som spánok vždy ochotne obetoval za ďalšiu vzácnu hodinu života. Vidím prešedivenú bradu. A za to všetko som vďačný.

Pred mnohými rokmi ma požiadali, aby som vystúpil na charitatívnom koncerte pre obete hurikánu Sandy, ktorý zorganizovali v New Yorku. Konal sa 12. 12. 2012 v Madison Square Garden a vystúpila tam zostava, ktorá sa dá prirovnať k Mount Rushmoru rokenrolu: hrali tam Paul McCartney, Rolling Stones, The Who, Roger Waters a mnohé ďalšie slávne mená. V jednej chvíli za mnou prišiel promotér a opýtal sa ma, či by som sa k niektorým týmto legendárnym umelcom nechcel pridať a či by som sa nedal v šatni odfotografovať s fanúšikmi, ktorí do zbierky prispeli veľkou sumou peňazí. Bola to pre mňa česť, a keď som šiel spletitými chodbami v zákulisí, predstavoval som si miestnosť plnú rokenrolovej histórie; čakal som, že tam budú stáť zoradení ako na fotke zo základnej školy: čistý britský prízvuk a samé kožené bundy. Keď som do tej miestnosti vošiel, s prekvapením som uvidel iba dvoch vystupujúcich umelcov a každý z nich stál na opačnom konci šatne. Jeden bol vyleštený ako nové luxusné auto: mal dokonale zafarbené vlasy, na tvári nasprejovaný bronz a čerstvo opravený úsmev, ktorý vyzeral ako balenie sladkých žuvačiek (bol to jasný pokus o spomalenie starnutia, ktorý má však napokon vždy opačný efekt a človek potom vyzerá ako starý múr, na ktorom je príliš veľa vrstiev farby). Ten druhý pre zmenu vyzeral ako auto, ktoré bolo kedysi úžasné, ale dnes je z neho už len dožívajúci veterán: mal neposlušné sivé vlasy, úškľabok mu lemovali hlboké vrásky, jeho zuby mohli pokojne patriť Georgeovi Washingtonovi a oblečené mal čierne tričko, ktoré zavalitú postavu obopínalo tak tesne, že vám bolo okamžite jasné, že máte do činenia s niekým, kto to má celé totálne na saláme.

Ak poviem, že sa to podobalo zjaveniu, možno to bude znieť ako klišé, ale vtedy a tam som uvidel záblesk svojej vlastnej budúcnosti. No a presne preto som sa vtedy a tam aj rozhodol, že ja budem tým druhým mužom: že nasledujúce roky si budem užívať a prijmem, ako sa na mne podpíšu; že bez ohľadu na to, koľkokrát ma medzitým budú musieť znova naštartovať, budem sa snažiť byť tým hrdzavým veteránom. Všetci predsa nemusíme byť vyleštení. Ak necháte gitaru Pelham Blue Gibson Trini Lopez päťdesiat rokov v puzdre, bude vyzerať, ako keby práve vyšla z továrne. Ak ju však vezmete do rúk, vystavíte ju slnečným lúčom, necháte ju dýchať, budete sa nad ňou potiť a budete na nej, kurva, hrať, tak postupne získa unikátny odtieň. A každý jeden nástroj starne inak. Pre mňa je to definícia krásy. Nie lesk prefabrikovanej dokonalosti, ale krásy, ktorá odráža osobnosť, uplynulý čas a múdrosť.

Pamäť mám akýmsi zázrakom pomerne neporušenú. Život som už od detstva namiesto mesiacov a rokov vždy meral v hudobných prírastkoch. Moja pamäť sa so všetkou dôverou spolieha na piesne, albumy a skupiny a vďaka nim si vybavujem jednotlivé obdobia a miesta. Počnúc rádiom, ktoré v ٧٠. rokoch vysielalo na vlnách AM, a končiac každým mikrofónom, pred ktorým som kedy stál, vám podľa prvých tónov hociktorej pesničky, čo sa ozve z reproduktora, dokážem povedať kto, čo, kde a kedy. U niektorých ľudí sa spomienky spájajú s chuťami, u iných s obrazmi alebo vôňami. V mojom prípade sa spájajú so zvukmi, ktoré hrajú ako nedokončený mixtape čakajúci na odoslanie.

Nikdy som nepatril k ľuďom, ktorí zbierajú veci, zbieram však momenty. A tak sa mi vlastne pred očami a v ušiach každý deň odohráva celý život. V tejto knihe som sa snažil čo najlepšie zachytiť niektoré z nich. Tieto spomienky z rôznych etáp môjho života sú, samozrejme, plné hudby. A niekedy môžu byť poriadne nahlas.

Tak si ich vypeč a počúvaj so mnou.

PRVÁ ČASŤ

PRÍPRAVA SCÉNY

DNA
NEOKLAMEŠ

„Oci, chcem sa naučiť hrať na bicích.“

Vedel som, že to prichádza.

Predo mnou stála moja osemročná dcéra Harper, tými svojimi veľkými hnedými očami na mňa pozerala ako Cindy Lou Who z rozprávky o Grinchovi a nervózne pritom v malých ručičkách zvierala rozštiepené bubenícke paličky. Moje prostredné dieťa, tá malá kópia mňa samého, moja dcéra, ktorá sa na mňa výzorom najviac podobá. Vždy som vedel, že sa jedného dňa začne zaujímať o hudbu, ale... bicie? Veď ten, kto hrá na bicích, v žiadnej kapele nikoho nezaujíma!

„Na bicích?“ opýtal som sa so zdvihnutým obočím.

„Áno!“ zapišťala so štrbavým úškrnom. Na chvíľu som sa zamyslel a cítil som, ako mi v hrdle vzniká sentimentálna guča. „No dobre... a chceš, aby som ťa učil ja?“ opýtal som sa. Prešľapujúc vo svojich károvaných teniskách Vans hanblivo prikývla. „Áno,“ povedala. Okamžite ma zaplavila vlna otcovskej hrdosti a na tvári sa mi rozžiaril obrovský úsmev. Objali sme sa a ruka v ruke vyrazili hore schodmi za starou súpravou bicích v mojej pracovni. Bol to taký ten moment, v ktorom sa pri romantickom filme rozplačete; presne takto vyzerajú reklamy počas Super Bowlu (teda tie, pri ktorých sa do dipu ku kuracím krídelkám rozplačú aj tí najtvrdší fanúšikovia monster truckov). Túto spomienku si uchovám navždy.

Hneď ako sme vstúpili do pracovne, som si uvedomil, že som nikdy neabsolvoval formálne lekcie hry na bicích, a teda vôbec netuším, ako mám niekoho učiť. Najbližšie k systematickej výučbe hudby som sa dopracoval, keď som pár hodín strávil s istým výnimočným džezovým bubeníkom menom Lenny Robinson; každú nedeľu poobede som ho totiž chodil sledovať do džezovej kaviarne One Step Down vo Washingtone. One Step Down bol malý a starý klub na Pennsylvania Avenue hneď vedľa štvrte Georgetown a vystupovali v ňom nielen všetci renomovaní hudobníci, ktorí boli práve na turné, ale každý víkend sa tam konal aj džezový workshop. Domovská kapela (vedená legendárnym washingtonským džezmenom Lawrencom Wheatleym) vždy najprv pred tmavou a preplnenou miestnosťou zahrala niekoľko setov a potom na pódium pozvala ašpirujúcich hudobníkov, aby si spolu zadžemovali. Ako pubertiak vyrastajúci v 80. rokoch som tieto workshopy považoval za pravidelný nedeľný rituál a vždy som ich absolvoval s mamou. Usadili sme sa k malému stolu, objednali sme si niečo na pitie a zahryznutie a potom sme tých hudobných majstrov celé hodiny sledovali pri hraní a pri tom, ako si užívajú tú neuveriteľnú improvizačnú slobodu džezu. Nikdy ste nevedeli, čo vás medzi tými holými tehlovými múrmi čaká: dym visel vo vzduchu a jediným zvukom boli pesničky znejúce z toho malého pódia (rozhovory boli prísne zakázané). V tom čase som mal pätnásť rokov a bol som absolútne posadnutý punkrockom. Počúval som len tú najrýchlejšiu a najhlučnejšiu hudbu, ku ktorej som sa vedel dostať, zároveň som si však akosi našiel cestu aj k emóciami nabitému džezu. Na rozdiel od konvencií moderného popu (ktorého som sa desil rovnako ako to dieťa, čo je v kostole vo filme Prichádza Satan!) v sebe chaotická schéma džezovej kompozície ukrývala krásu a dynamiku, ktorú som dokázal oceniť. Najviac zo všetkého som však miloval hru na bicích v podaní Lennyho Robinsona. Nič podobné som predtým na žiadnom punkovom koncerte nevidel. Hromové údery vedené so vznešenou dôkladnosťou; v jeho podaní to celé vyzeralo nesmierne jednoducho (dnes viem, že to jednoduché vôbec nebolo). Istým spôsobom sa to v mojom prípade rovnalo hudobnému prebudeniu. Na bicích som sa naučil hrať podľa sluchu a na špinavých vankúšoch vo vlastnej izbe; nikdy nado mnou nikto nestál a nehovoril mi, čo je „správne“ a „nesprávne“. Hral som na ne teda skôr inštinktívne a mal som množstvo zlozvykov. Bol som Animal z The Muppets, len hrať som vedel horšie. Samozrejme, Lenny mal za sebou istý tréning a ja som žasol nad jeho citom a kontrolou; ja sám som sa vtedy totiž učil z punkových platní, no a to boli rýchle, rozladené a ukričané kusy hlučného vinylu, pričom na bicích hrali bubeníci, ktorých by väčšina ľudí nepovažovala za tradičných. Ich surová výnimočnosť sa však napriek tomu nedala poprieť a ja týmto nedoceneným hrdinom podzemnej punkrockovej scény budem navždy vďačný. Bubeníci ako Ivor Hanson, Earl Hudson, Jeff Nelson, Bill Stevenson, Reed Mullin, D. H. Peligro, John Wright... (tento zoznam je prakticky nekonečný). Ozveny ich hry na bicích môžete dodnes počuť nielen v mojej vlastnej hre, ale aj v skladbách ako Song for the Dead od Queens of the Stone Age, Monkey Wrench od Foo Fighters a dokonca aj v Smells Like Teen Spirit od Nirvany (a to je len niekoľko príkladov). Všetci títo hudobníci boli zdanlivo od Lennyho scény na míle vzdialení, zároveň ich však všetkých spájal ten istý cit pre nádherný a štruktúrovaný zmätok, ktorý som si každú nedeľu vychutnával v klube One Step Down. A mojím cieľom bolo vyrovnať sa im.

V jedno sparné letné poobedie sme sa s mamou rozhodli, že jej narodeniny oslávime účasťou na ďalšom pravidelnom džezovom workshope v klube. Rýchlo sa z nich stala „naša vec“ a dodnes na ne s radosťou spomínam. Nikto z mojich kamošov netrávil voľný čas s rodičmi a už vôbec nie v nejakom džezovom pajzli v centre Washingtonu, takže som to bral tak, že mama je strašne hustá, a naše puto sa tým ešte viac upevnilo. V dobe generácie X, v dobe rozvodov a nefunkčných rodín sme mama a ja boli ako dvaja kamoši. A stále sme! V tento konkrétny deň, po niekoľkých porciách hranoliek a niekoľkých setoch kvartetu Lawrenca Wheatleyho sa mama ku mne otočila. „David, bol by si taký dobrý, vyšiel by si na pódium a posadil sa ku kapele? Bol by to pre mňa skvelý narodeninový darček.“ Nepamätám si, ako presne som v danej chvíli zareagoval, som si však pomerne istý, že to bolo niečo v zmysle: „Čo si sa totálne zbláznila?“ Chápete, veď na bicích (vankúšoch) som hral ešte len niekoľko rokov a učil som sa podľa starých a doškrabaných punkrockových platní; ani omylom som nebol pripravený urobiť ďalší krok a hrať džez s týmito machrami. Z jej strany to bola neuveriteľná a nepredstaviteľná požiadavka. To ma už rovno mohla predhodiť levom. Skončiť sa to mohlo jedine katastrofou. Ale na druhej strane... išlo o mamu a tá bola taká hustá, lebo ma sem vôbec zobrala. No a tak...

Koniec ukážky