Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2019 by Elizabeth Camden

Originally published in English under the title
A Desperate Hope

by Bethany House,

a division of Baker Publishing Group,

All rights reserved.

Všetky práva vyhradené. Bez predchádzajúceho písomného povolenia vydavateľa nesmie byť žiadna časť publikácie reprodukovaná, uložená do vyhľadávacieho systému alebo prenášaná v akejkoľvek forme či akýmkoľvek spôsobom – napríklad elektronicky, kopírovaním, nahrávaním. Výnimkou sú krátke citácie recenzií v tlačenej podobe.

Slovenské vydanie:

Copyright © i527.net, s.r.o., 2022

www.i527.net

ISBN 978-80-8249-031-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

PROLÓG

Leto 1896

Alex Duval si uvedomil prvý náznak problémov, keď Eloise neprišla v dohodnutom čase do ich skrýše. Predchádzajúce dve letá sa každý pondelok a štvrtok schádzali za zrúcaninami starej muštárne, v sade zarastenom burinou. Iba v tieto dva dni jej opatrovník odchádzal z mesta za obchodmi, a tak mohla uniknúť z domu bez strachu z odhalenia.

Učebnicu matematiky si položil na koleno a snažil sa sústrediť. Jeho jedinou nádejou, že sa dostane na vysokú školu, bola Eloise, ktorá mu pomáhala zvládnuť algebru. Svoju o dva roky mladšiu priateľku považoval za matematického génia a za doučovanie sa jej odvďačoval tým, že ju učil spoznávať svet okolo nich. Popravde ešte nikdy nestretol dievča, ktoré by tak úzkostlivo chránili, kým ju nevzal pod svoje ochranné krídla.

Alex sa zahnal po komárovi, krúžiacom v teplom vzduchu, a znepokojený si uvedomil, že Eloise mešká už vyše hodiny. Jej opatrovník bol zákerný surovec, ale Eloise tvrdila, že k nej sa pán Garrett vždy správa milo. Nepoznala ho tak dobre ako ľudia v dedine, ktorí mu za chrbtom hovorili „Drvič kostí“. Hore na svahu sa vyplašil vták a podrastom prebehla veverička, takže Eloise už pravdepodobne schádzala dolu. Alex sa pozviechal na nohy a upravil si golier. Už len kvôli nej chcel vyzerať slušne. Pochádzal z najlepšej rodiny v dedine, ale ani zďaleka nedostal takú skvelú výchovu ako Eloise. Pozrel cez stromy v nádeji, že ju zazrie, no keď počul ťažké kroky, znepokojene zvraštil obočie.

Neprichádzala k nemu Eloise.

Zase si čupol za zrúcaniny muštárne. Ak ho nájdu, bude im musieť vysvetliť, čo tam robí, a Eloise z toho celkom vynechať. Opatrne pozrel ponad okraj kamenného múrika, ale hneď sa zase skryl. Prichádzali k nemu štyria muži – robotníci, ktorí pracovali v kameňolome Brucea Garretta.

„Skrývať sa je zbytočné, Duval!“ zavolal jeden muž. Alex v ňom spoznal Jareda Brimleyho, kamenára, ktorého pre výtržnosti pravidelne vyhadzovali z hostinca jeho brata.

Najhoršie, čo Alex mohol urobiť, bolo správať sa previnilo, preto nasadil ľahostajný tón a zdvihol učebnicu matematiky.

„Keď sa musím učiť matiku, vždy sa skryjem. Ten predmet človeku jednoducho naháňa strach.“

Muži sa nezasmiali ani nezastali. Bez slova sa približovali k nemu.

Alex urobil niekoľko krokov dozadu. „Čo sa deje?“

Jared neodpovedal, len sa naňho zahnal päsťou.

Alex sa vrhol doľava. Nebol veľmi vysoký, ale zato rýchly. Keď ste vyrastali so starším bratom, ako bol Hercules, jednoducho ste sa museli naučiť biť. Uskočil dozadu a stisol päste, aby si chránil tvár, ale jeden muž ho zablokoval zozadu a ďalší ho udrel päsťou do brady. Alex spadol ako podťatý strom. Cítil ukrutnú bolesť, no napriek tomu sa mu podarilo oprieť sa rukou o zem a vstať.

„Už ti spadol hrebienok, však, chlapče?“

Alex na to nič nepovedal. Podľa jeho priezviska každý hneď pochopil, že pochádza z rodiny zakladateľov Duval Springs. Alexov otec bol starostom až do svojej smrti, ktorá ho zastihla tento rok, a jeho bratovi patril slávny Duvalov hostinec.

Alex pokračoval v ústupe.

„Nestojím o problémy,“ podotkol.

Trochu sa hanbil, že sa mu trasie hlas, ale boli štyria a navyše väčší a silnejší než on.

„V tom prípade si sa toho dievčaťa nemal nikdy dotknúť, nemyslíš?“

Alexovi kleslo srdce v hrudi a ožila v ňom jeho najhoršia obava. Trúfol si na oveľa viac než na dotyky. On a Eloise robili spolu všetko, a keďže dnes ráno na ich schôdzku neprišla, pravdepodobne sa k nej už dostali.

„Kde je? Čo sa jej stalo?“ spýtal sa.

Bože, dúfam, že nič zlé. Eloise bola celý jeho život. Plánovali si, že jedného dňa sa vezmú. Možno sa nemali unáhliť a celý čas sa stretávať v lese, ale úprimne ju miloval.

„To nie je tvoja starosť, chlapče,“ zavrčal muž a znovu sa zahnal.

Alex sa zohol a zaútočil naňho hlavou ako býk, pričom obaja spadli na zem. Pozviechal sa na nohy a pokúsil sa ujsť, ale niekto doňho narazil zozadu a vzápätí znovu ležal v prachu. Keď ho zasypali kopancami, iba sa schúlil do klbka a rukami si chránil hlavu.

Muži napokon ustúpili a Alex sa prevalil na bok, pričom zúfalo lapal dych. Možno ho čaká surová a rýchla bitka, ale tú prežije. Pravdepodobne si ju aj zaslúži.

Niekto ho zdvihol a vykrútil mu ruky za chrbát. Chvíľu trvalo, kým sa mu vyjasnil zrak, a zrazu hľadel do tváre mužovi so zubami škvrnitými od tabaku.

„Viem, kde bývaš,“ riekol s výrazným írskym prízvukom. „V tom peknom byte nad hostincom, kde spíš so svojím bratom, s jeho krásnou manželkou a s ich tromi deťmi. Aj k nim sa môžeme ľahko dostať.“

„Dajte im pokoj,“ vyhŕkol Alex. „Nespravili nič zlé.“

Hercules žil dobrý život. Len čo dokončil školu, oženil sa a založil si rodinu, o ktorú sa vzorne stará. Ich najmladšie dieťa má iba mesiac. Takéto problémy nepotrebujú, ale Hercules nepatrí k mužom, ktorí sa zľaknú vyhrážok. Proti ohňu by bojoval ohňom a to Alex nesmie dovoliť.

„Ak chceš, aby sme im dali pokoj, tak zmizni z mesta. Pochopil si, chlapče? Tvoj ksicht tu už nikdy nechceme vidieť.“

„Eloise…“

Jej meno mu vykĺzlo z úst, skôr než ho stihol zadržať. Na brade mu tvrdo pristála päsť a ústa sa mu zaplnili krvou.

„Zabudni, že si niekedy počul jej meno,“ zavrčal Ír. „Zabudni, že si niekedy žil v tomto údolí. Ak sa tu ešte raz ukážeš, pôjdeme po tebe a potom aj po tvojej rodine. Je to jasné?“

Vzápätí Alexa sotili do stromu. Hlavu si udrel tak silno, že mu zaiskrilo pred očami. Chýry o Garrettovi boli pravdivé. Drvič kostí…

„Áno,“ odvetil, ale ústa mal také napuchnuté, že mu takmer nebolo rozumieť.

Ír odstúpil nabok a jeho miesto zaujal najväčší muž. Keď stisol päsť, zatváril sa trochu ľútostivo.

„Kam to chceš, chlapče? Do tváre alebo do brucha?“

Tvár by ho bolela viac, ale úder do brucha by ho možno zabil. Ujsť nemohol, a tak sa rozhodol, že bitku prijme ako muž.

„Do tváre,“ vyrazil zo seba Alex. Úder prišiel rýchlo a bol taký tvrdý, že mu zlomil nos.

„Teraz ťa odvezieme do Kingstonu a posadíme do vlaku,“ oznámil mu Ír. „Do tohto údolia sa už nikdy nevrátiš a na meno toho dievčaťa zabudneš. Aj na to, ako vyzerá, kde býva alebo že vôbec žije. Je to jasné?“

Alex prikývol.

Niekoľko nasledujúcich hodín mu splynulo do jedinej. S hlavou opretou o okno vlaku striedavo strácal a znovu nadobúdal vedomie. Netušil, kam vlak ide. Viezol si so sebou iba oblečenie, ktoré mal na sebe, ale do mesta sa vrátiť nemohol. Hercules ho varoval, aby vo vzťahu so zverenkyňou Brucea Garretta nepokračoval, a teraz musí za svoju chybu zaplatiť. Nesmie preniesť svoje problémy na Herculesa alebo deti.

Eloise zradil. Namiesto toho, aby bol jej hrdinom, ju priviedol do hanby. Ani nevedel, čo sa s ňou stalo. Do očí mu vyhŕkli slzy.

„Je mi to veľmi ľúto, Eloise,“ zašepkal. „Nech ťa Boh požehná a ochraňuje až do konca života.“

Kapitola
PRVÁ

O dvanásť rokov

New York, august 1908

„Prosím, Eloise. Potrebujem tvoju pomoc.“

Eloise Drakeová zdvihla zrak od daňových výkazov. Účtovníčkou Štátnej vodnej správy bola iba dva mesiace, ale jej kolegovia už od nej záviseli a vedomie, že ju potrebujú, ju napĺňalo spokojnosťou.

„Čo pre teba môžem urobiť, Leon?“

Leon sa nervózne rozhliadol po kancelárii. Na tomto poschodí pracovalo takmer sto architektov, inžinierov a účtovníkov, takže súkromie tu neexistovalo. Čupol si vedľa jej pracovného stola a naklonil sa k nej.

„Zabudol som vypočítať zrážku za stoky a zahrnúť ju do výkazu prevádzkových výdavkov,“ zašepkal. „Pomôžeš mi?“

Bola to vážna chyba, ktorá mohla skresliť celý rozpočet. Ale Leonova manželka práve priviedla na svet ich tretie dieťa, a tak sa jeho prehliadnutie dalo pochopiť. Okrem toho Eloise bola pyšná na svoju schopnosť prepracúvať sa nekonečnými stĺpcami čísel a odhaľovať chyby.

„Postarám sa o to,“ sľúbila a Leon si vydýchol od úľavy.

„Vďaka, Eloise. Si najlepšia,“ riekol a potom odbehol pozbierať si papiere.

Jej pracovný stôl už zdobili rôzne dôkazy vďačnosti. Plechovicu s mätovými cukríkmi dostala od Leona, keď ho zachránila minule. Ťažidlo na papiere v podobe zelenej korytnačky jej daroval pán Trent, keď zostala v kancelárii dlho do noci, aby stihol načas vyplatiť svojim zamestnancom mzdy.

Obrátila čudné ťažidlo, aby si ho lepšie prezrela. Bruce by jej vyčítal, že nechá po sebe šliapať. „Muž využije ženu vždy, keď sa mu naskytne príležitosť,“ zavrčal by tónom, ktorý ju v detstve zvyčajne vydesil. Ale bol jej opatrovník a vždy ju až príliš ochraňoval.

Okrem toho svoju prácu milovala, aj keď nebola plnohodnotným členom tímu. Ostatní účtovníci sa často spolu smiali a žartovali, ale ako jedinú ženu v kancelárii ju zriedka pozvali, aby sa k nim pridala. Nebola to však ich chyba. Byť outsiderom pripadalo Eloise normálne. Nikdy sa jej nedarilo zapadnúť medzi ostatných a bola vďačná, že tu vôbec môže byť.

Prácu účtovníkov ľudia väčšinou považovali za nesmierne nudnú, no keď Eloise pozrela na nekonečné stĺpce s číslami, videla za nimi príbehy. Tie čísla hovorili o finančnom hazarde, víťazstvách, nástrahách a splnených alebo zničených snoch. Ameriku vybudovali na financiách a bez účtovníkov, ktorí na ne dozerali, by sa obchod a inovácie zastavili. Ľudia v tejto kancelárii menili New York na svet mrakodrapov, podzemných dráh, vodných tunelov a mostov a jej sa podarilo stať súčasťou tohto skvelého tímu.

Rýchlo napravila Leonovu chybu a potom sa vrátila k svojej práci. Ďalšiu správu o výdavkoch na projekt Duval Springs mala odovzdať už koncom týždňa. Otvorila spis, aby preskúmala výkaz predložený mestom, a pohľad jej padol na podpis naspodku strany.

Alex Duval.

Teraz bol starostom Duval Springs a jeho meno vídala v úradných správach pravidelne, ale pohľad naň ňou zakaždým trochu otriasol. Alexa nevidela celých dvanásť rokov. Keď Bruce zistil, že sa potajomky schádzajú, oboch ich prísne potrestali, no Alexa ľahkomyseľnosť a trúfalosť už zjavne prešli. Niežeby pozorne sledovala jeho kariéru, ale k jej pracovným povinnostiam patrilo aj platenie účtov štátu za súdny spor, ktorý Alex viedol proti ich kancelárii. Starostom bol päť rokov a zo škôd, ktoré mu spôsobil Bruce, sa očividne zotavil.

Eloise získala účtovnícku licenciu a darilo sa jej v najžiarivejšom meste na svete. Pôsobila seriózne a úctyhodne. Každé ráno si urobila z ryšavých vlasov elegantný účes a potom si stiahla dolu elegantné sako, aby vyžarovala neochvejnú sebadôveru, vďaka ktorej to dotiahla až sem.

Nebola však takáto vždy. Ako dievča sa zaľúbila do Alexa Duvala tak bláznivo, že by preňho urobila čokoľvek. Keby jej navrhol, aby spolu ušli a pridali sa k Cigánom, bez váhania by súhlasila. Kúpia si čln a vyplávajú k západu slnka? Ujdú do Paríža a budú bývať v podkrovnom byte ako miestni bohémi? Vášnivo diskutovali o týchto nádherných, nepravdepodobných snoch, ale nakoniec vždy skončili v tráve za starou muštárňou. Bruce mal pravdu. Mladí muži chceli od dievčaťa iba jedno a ona to Alexovi hlúpo darovala, pričom za to nežiadala nič okrem možnosti užívať si jeho pozornosť.

Ale s tým už je koniec. Dnes sa riadi pravidlami a úzkostlivo dbá na slušnosť.

Keď jej sekretárka priniesla poštu, Eloise vyplnila každé tlačivo a dokumenty vložila do príslušných obalov, ktoré zoradila podľa dôležitosti, aby uľahčila ich ďalšie spracovanie.

Posledný dokument v doručenej pošte však obsahoval správu, ktorá jej doslova vyrazila dych. Bol to príkaz od pána Jonesa, jej nadriadeného. Zvyčajne splnila každú žiadosť, ktorú jej poslal, hneď a bez zbytočných otázok, ale tejto vyhovieť nemohla, rovnako ako nemohla letieť na mesiac. Jej schopnosti mali svoje hranice a končili sa za jej pracovným stolom.

Fletcher Jones bol finančný komisár Štátnej vodnej správy. Aj keď pôsobil povýšenecky, čo u muža v takej vysokej pozícii nikoho neprekvapovalo, pred dvoma týždňami ju presvedčil, aby ho oslovovala krstným menom.

„V tejto kancelárii sú traja ľudia s priezviskom Jones,“ vysvetlil jej. „Keď mi budete hovoriť Fletcher, vyhneme sa prípadnému nedorozumeniu.“

Eloise ho neupozornila, že nikomu inému v kancelárii nenavrhol, aby ho oslovoval krstným menom, ale bola by naivná, keby medzi nimi necítila iskrenie. A Eloise nebola naivná od svojich šestnástich rokov. Cítila, že vždy starostlivo upravený Fletcher jej váhavú náklonnosť opätuje, no nikdy pred ňou neutrúsil nevhodnú poznámku ani na ňu neuprel žiadostivý pohľad. Možno ani on nevedel predkladať romantické návrhy. Malo by sa jej uľaviť, že sa mu v nej podarilo prebudiť pocity, o ktorých si myslela, že ich v sebe dávno zadusila, lebo nechcela zostať navždy sama.

Vstala a narovnala si sako. S Fletcherom nemala dohodnutú schôdzku a jeho sekretárka ju nechala dvadsať minút čakať, kým ju pustila do jeho súkromnej kancelárie.

Keď vstúpila, ani nezdvihol oči od papierov. „Stretnúť sa máme až zajtra popoludní.“

Eloise sa nedala zastrašiť typickým mrazivým privítaním a položila mu lístok, ktorý jej poslal, na pracovný stôl.

„Túto prácu som prijala s tým, že miesto jej výkonu bude na Manhattane.“

„Áno, a teraz je v Duval Springs.“

Na to nemohla pristúpiť. Keby ju požiadal, aby odcestovala do Timbuktu, našla by spôsob, ako by sa tam mohla dostať a prácu vykonať včas a v súlade s rozpočtom. Ale Duval Springs? Nie. To neprichádzalo do úvahy.

„Prečo ja?“ pokojne sa spýtala. „Máte ďalších desať zamestnancov, ktorí majú s týmto projektom viac skúseností.“

Fletcher konečne zdvihol zrak. Starostlivo učesané blond vlasy a pekné modré oči mu dodávali patricijský výzor, a tak bolo ľahké obdivovať ho.

„Do Duval Springs sa nikomu nechce. Je to vzdialené mesto bez vodovodu a elektriny, jeho obyvatelia sa k cudzím správajú nepriateľsky a pracovné poverenie potrvá štyri mesiace. Dostane ho najnižšie postavený zamestnanec v našej firme a to ste vy.“

Duval Springs práve prehralo päťročnú bitku so štátom. New York potreboval vodu a musel ju privážať zďaleka. Mesto ležalo takmer stopäťdesiat kilometrov na sever od Manhattanu, ale čoskoro ho vymažú z mapy, aby štát mohol údolie zaplaviť a vybudovať v ňom nádrž, ktorá bude zásobovať vodou štyri milióny Newyorčanov.

„Prečo nemôžem ďalej pracovať na účtoch z kancelárie?“ naliehala.

„V záujme fiškálnej zodpovednosti chcem spojiť účtovnícku prácu s oceňovaním nehnuteľností, ktoré sa nedá vykonávať na diaľku.“

Eloise zostala zarazená. „O oceňovaní nehnuteľností nič neviem.“

„Viete počítať?“

Otázka znela tak nezmyselne, že si zaslúžila jedinú odpoveď. Eloise nad ňou zdvihla obočie.

„V tom prípade tú prácu zvládnete,“ vyhlásil Fletcher. „Niektorí ľudia v údolí požadujú za zbúranie svojich domov nereálne vysoké odškodnenie, a tak som vytvoril jednoduchý vzorec, aby som proces ich oceňovania urýchlil.“

Ukázal Eloise dvojstranovú tabuľku, a keď jej opisoval, ako funguje, pocítila k nemu obdiv.

„Kto ten systém navrhol?“ spýtala sa.

„Ja.“

Bol zázračne jednoduchý a taký logický a efektívny, že jej úcta k Fletcherovi ešte vzrástla. Aj keď nehnuteľnosti ešte nikdy neoceňovala, jeho tabuľka zredukovala úlohu na jasné, ľahko pochopiteľné zásady a vzorce zbavili situáciu, ktorá sa mohla kedykoľvek vyhrotiť, aj najmenšieho náznaku sentimentality.

„Páči sa mi spôsob vášho uvažovania,“ pochválila Fletchera.

Zatváril sa prekvapene, ale iba na chvíľu.

„Naozaj? Ľuďom väčšinou pripadám strašný.“

„Všetko, čo ste práve povedali, znie celkom logicky. Obdivujem jednoduchosť a racionálnosť vašej tabuľky.“

Eloise sa zdalo, že tvárou sa mu mihla radosť, ale rýchlo sa vrátil k odmeranému správaniu. „To som rád, ale viete ju používať?“

Jej sebadôvera vzrástla. Jednoduché matematické rovnice sa už stihla naučiť naspamäť a hneď mu to aj dokáže. Letmo sa rozhliadla po jeho kancelárii, pričom si všimla drevené obloženie stien, usporiadanie okien a spočítala zásuvky. Použiť vzorec a z hlavy urobiť výpočet jej trvalo necelú minútu.

„Hodnota vašej kancelárie bez nábytku a iného hnuteľného majetku je 435 dolárov.“

Fletcher sa zatváril zarazene. Vstal a rozhliadol sa po miestnosti. Nepohol ani brvou, ale nepochybne v duchu počítal. Keď musel na sčítacom stroji vyťukať niekoľko čísel, Eloise horko-ťažko potlačila úsmev.

Napokon sa mu tvárou mihol obdiv. „Poverenie je vaše.“

„Ďakujem, ale musím odmietnuť.“

Fletcher sa oprel v kresle a prekvapene na ňu pozrel.

„Vari ste… lojálna aj voči niekomu inému než voči nám?“

Rozšírila oči, ale zachovala pokojný tón.

„Prečo by som mala byť?“ Je vylúčené, aby vedel o nej a Alexovi.

„Nevyrastali ste náhodou v Duval Springs?“

„Takmer, no nie celkom. Dom, v ktorom som žila, sa nachádzal nad údolím, ale do Duval Springs som nikdy nevkročila.“

S Alexom sa stretávala v opustenom jabloňovom sade, v polovici cesty medzi panstvom a dedinou. Tie letá boli čarovné, no teraz jej spomienka na ne spôsobovala iba bolesť a rozpaky. Nasledujúce roky boli veľmi ťažké, ale prežila ich. Jej zranené srdce sa zotavilo a pokryla ho vrstvou profesionalizmu, no keď sa stretne s Alexom zoči-voči, ten ťažko nadobudnutý lak by mohol popraskať.

„Som účtovníčka,“ pripomenula Fletcherovi. „V našej profesii pracujeme z kancelárie.“

„Všetci ostatní účtovníci príliš úzko spolupracujú s inžiniermi, aby som ich mohol poslať na sever. Ste jediná, ktorú tou prácou môžem poveriť. Eloise, potrebujem vás.“

Tie tri slová ju odzbrojili. Niektoré ženy túžia po bohatstve, kráse alebo popularite. Eloisinou jedinou túžbou bolo, aby ju potrebovali, aj keby to znamenalo, že sa bude musieť znovu stretnúť s Alexom Duvalom. Fletcher ju potreboval a ona nedovolí, aby jej dávny ľúbostný románik, ktorý sa skončil pohromou, zabránil v plnení pracovných povinností.

„Pravdaže, v tom prípade pôjdem.“ Len čo tie slová vyhŕkla, v duchu sa zachvela.

„Výborne. Prosím, zajtra popoludní príďte spolu s tímom na stretnutie, prediskutujem na ňom logistiku. Mali by ste však ešte vedieť, že tím povedie Claude Fitzgerald, ktorý nemá rád ženy. Pokúste sa s tým nejako vyrovnať.“

Eloise vstala a nasadila si ľahostajný výraz.

„Zajtra popoludní sa pripojím k tímu.“

Dúfala, že sa jej podarí prežiť nasledujúce štyri mesiace, lebo budú predstavovať najťažšiu skúšku, akú kedy podstúpila.

Kapitola
DRUHÁ

Nasledujúci deň o druhej popoludní sa Eloise pripojila k desiatim zamestnancom v zasadačke Vodnej správy, kde mali spolu naplánovať vysťahovanie obyvateľov z Duval Springs. Štyria z nich sa ubytujú priamo v meste a vykonajú predbežné úkony. Tím tvorili dvaja inžinieri, zememerač a účtovníčka.

Keď si posadali okolo konferenčného stola zakrytého mapou Duval Springs, Eloise sa v žalúdku usadil strach. Ich úlohou bolo vyhladiť toto idylické mesto. Zbúrajú všetky budovy a presťahujú tisíce ľudí. Vyrúbu stromy a vykopú ich korene. Odstránia aj všetku vegetáciu a divú zver. Ich poslaním bolo doslova vymazať Duval Springs z mapy.

Claude Fitzgerald, vedúci tímu a hlavný inžinier, stál za vrchstolom. Eloise nepochybovala, že Claude je schopný profesionál, ale srdnato bojoval za to, aby počas trvania ich poverenia nemusel bývať v Duval Springs.

„Odmietam stráviť nasledujúce štyri mesiace kdesi v zapadákove, v dedine bez vodovodu a elektriny,“ oznámil. „Kingston sa odtiaľ nachádza iba osemnásť kilometrov. Bez problémov by sme mohli odtiaľ do mesta dochádzať.“

Claude bol tyran, ale dúfala, že teraz presadí svoju vôľu. Pracovať v Duval Springs bude dosť ťažké aj bez toho, aby v meste museli aj bývať.

„Ubytovaním tímu v Duval Springs ušetríme štátu značné prostriedky,“ zdôraznil Fletcher. „Hotelové izby v Kingstone stoja deväť dolárov za noc, zatiaľ čo v Duval Springs iba päť.“

Claude si vybral z úst cigaru.

„Chcete na nás ušetriť štyri doláre?“

„Slečna Drakeová?“ Fletcher sa obrátil k Eloise. „Prosím, vypočítajte rozdiel medzi štvormesačnými nákladmi na pobyt v Duval Springs a v Kingstone.“

Nechcela bývať v Duval Springs, ale Fletcher jej zadal matematickú úlohu a musela ju vyriešiť.

„Keďže v tíme budeme štyria, rozdiel predstavuje šestnásť dolárov na deň,“ odvetila. „Vynásobte to štyrmi mesiacmi a dostanete tisícdeväťstodvadsať dolárov. A v tom ešte nie sú zahrnuté náklady na každodennú dopravu a strata z úrokov.“ Pozrela na Fletchera. „Aká je aktuálna ročná úroková sadzba?“

„Šesť celých dva percenta.“

Zatvorila oči a v hlave urobila výpočet. Fletcher ju kedysi nazval chodiacim sčítacím strojom a nebol ďaleko od pravdy.

„Po pripočítaní nákladov na dopravu a straty z úrokov celková úspora predstavuje dvetisícštyristoštyridsaťšesť dolárov,“ povedala. „Okrem toho musíme vziať do úvahy čas, ktorý stratíme každodenným dochádzaním do práce. Ak vypočítame priemernú hodinovú mzdu štyroch zamestnancov a vynásobíme ju…“

„Pre lásku Božiu, mlčte,“ zastonal Claude.

„Slečna Drakeová iba upozornila, že bývať v Duval Springs by bolo rozumné, aj keď tam možno nebudete mať také pohodlie ako v Kingstone,“ zdôraznil Fletcher. „Vodná správa si váži obete, ktoré prinesiete v záujme mesta, a za dočasné nepohodlie vás štedro odškodnia. Demolačný tím bude vo fáze predbežného oceňovania bývať v Duval Springs,“ rozhodol.

Aj keď sa Eloise nechcela znovu stretnúť s Alexom, lákala ju možnosť konečne spoznať mesto, ktoré vždy obdivovala z domu na vrchole hory, kde ako dieťa trávila každé leto. V izbe mala ďalekohľad na pozorovanie hviezd, ale mohla ho namieriť aj na dedinu v údolí. Obyvateľov Duval Springs skúmala so zmesou očarenia a závisti. Aké by bolo žiť v takej malebnej dedine, kde bývali iné deti, s ktorými by sa mohla hrať? Často prosila svojho opatrovníka, aby jej dovolil preskúmať mesto, ale Bruce vždy odmietol, čo ešte zväčšilo jej zvedavosť. V Bruceovom dome neboli okrem nej iné deti a po skončení každodenného vyučovania sa tam nedalo veľa robiť, a tak namierila ďalekohľad na dedinu, pričom jej obyvateľov študovala ako vedec skúmajúci vzdialené formy života.

V pätnástich rokoch napokon podľahla pokušeniu. Aké ťažké by bolo zísť do údolia a objavovať Duval Springs na vlastnú päsť? Počkala do teplého pondelkového rána, a keď Bruce odišiel za obchodmi do Kingstonu, vykradla sa z domu a skryla sa za vysokým kamenným múrom, ktorý viedol okolo celého panstva. Bruce mal vlkodavy, osobných strážcov a ťažké zámky na všetkých bránach, ale v ich dolnej časti sa nachádzal otvor pre psy a Eloise bola dosť štíhla, aby ním prekĺzla.

Predstava, že opustí bezpečný statok a odváži sa do lesa pokrývajúceho svah, jej naháňala strach. V lese ešte nikdy nebola sama, ale odohnala obavy a odhodlane k nemu vykročila.

Ísť dolu svahom, kým nepríde do mesta, malo byť ľahké, lenže o hodinu beznádejne zablúdila v ostružinovom kroví a medzi stromami, ktoré sa na seba podobali ako vajce vajcu. Dedinu už nevidela, a tak pokračovala po úzkej lesnej ceste v nádeji, že ju privedie k niekomu, kto ju nasmeruje do Duval Springs. Neskôr zistila, že sa pustila po jeleňom chodníku, ktorý ju odlákal niekoľko kilometrov od domova. Keby neurobila takú hlúpu chybu, možno by nikdy nestretla Alexa Duvala, chlapca, ktorý navždy zmenil jej život.

Štíhleho, príťažlivého mladíka so zlatými vlasmi hneď spoznala vďaka nespočetným hodinám stráveným pri ďalekohľade, ktorým špehovala jeho a iných mladých ľudí v dedine. To, že okolo neho vždy vytvorili kruh, Eloise prezradilo, že je obľúbený, ale jeho meno sa dozvedela až v to popoludnie, keď ju našiel počas poľovačky na zajace. Vtedy sa mu so slzami na krajíčku priznala, že sa stratila.

„Ale už nie si stratená,“ veselo oznámil Alex. Jeho sebaistý úsmev ju zohrial ako slnečný lúč a v tej chvíli sa doňho trochu zaľúbila.

Od toho dňa sa potajomky schádzali v lese vždy, keď Bruce odišiel na služobnú cestu. Páčilo sa jej, ako Alex hovoril o svojej rodine, ktorá nemohla byť odlišnejšia od jej. Svojich hlučných príbuzných doslova zbožňoval. Boli to vášniví ľudia, ktorí sa vedeli tešiť z jednoduchých vecí, napríklad z hádzania šípok alebo každoročného zberu jabĺk. Eloise sa mu zdôverila so strašnými tajomstvami svojej vlastnej rodiny, ktoré nikdy nemali vyjsť najavo, ale dôverovala mu a padlo jej dobre konečne si pred niekým vyliať srdce. Celý život sa cítila strašne osamelá a neodolala príležitosti nadviazať pevné priateľstvo.

To prvé leto, keď sa potajomky schádzali za starou muštárňou, bolo nesmierne vzrušujúce. Alex ju naučil plávať a pašoval jej knihy z knižnice v Duval Springs. Ostrov pokladov, Gróf Monte Christo, Robin Hood – predstavil jej skvelé dobrodružné romány a spolu sa nechali unášať na krídlach fantázie. Predovšetkým ju však naučil odvahe. Preniesť svoju neúnavnú sebadôveru na príliš ochraňované dievča s nízkym sebavedomím bola preňho hračka.

Koniec ukážky