Ukážka z elektronickej knihy

Sabine Städing

Petronella Apfelmus: Schnattergans und Hexenhaus

© 2018 Bastei Lübbe AG, Germany

Boje Verlag in the Bastei Lübbe AG

Translation © 2022 by Eva Budjačová

Slovak edition © 2022 by IKAR, a.s.

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať,
ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Z nemeckého originálu Petronella Apfelmus: Schnattergans und Hexenhaus
(Boje Verlag in the Bastei Lübbe AG, Köln 2018) preložila Eva Budjačová.

Redigovala Marta Hlušíková.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – Stonožka, Bratislava v roku 2022
ako svoju 1 940. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán Michal Harvánek.

ISBN 978-80-551-8498-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Ďalšie knihy od Sabine Städingovej:

Petronela Jabĺčková 1:

Tajomstvo jablkového koláča

Petronela Jabĺčková 2:

Ospalý riaditeľ a žabací chaos

Petronela Jabĺčková 3:

Guľovačka a nezbedný škriatok

Petronela Jabĺčková 4:

Krokodíl uprostred záhrady

Petronela Jabĺčková 5:

Kniha čarov a špehúň

Petronela Jabĺčková:

Vianočná kniha

Čo sa má stať, stane sa

Petronela Jabĺčková preletela na metle nočnú záhradu ako lietavica a pristála na hrubom konári pred svojím jablkovým domcom. V tej istej chvíli sa na ňom otvorili dvere a zvedavo z nich vyzrel roháč Lucius.

„A?“ spýtal sa nedočkavo.

Petronela zostúpila z metly. „A je to,“ odvetila a rázne si na hlave do správnej polohy posunula čarodejnícky klobúk.

„Ach jaj, Uhorkáč sa určite napaprčí!“ zabzučal Lucius.

„Je mi to fuk,“ odvrkla malá čarodejnica a so vztýčenou hlavou vošla dnu. Lucius predsa nemusí na prvý  pohľad vidieť, že ju hryzie svedomie.

„Mala si to v pokoji prediskutovať s jablkáčmi,“ neprestával ju poúčať Lucius.

Petronela s povzdychom zavesila kabát na vešiak.

„Snažila som sa, ale veď ich poznáš. Ešte som iba otvorila ústa a už sa odúvali!“

Lucius pokrčil chrobáčie plecia. „Pokiaľ ide o stromy, nikto sa v ich dreve nevyzná lepšie než jabĺčkoví škriatkovia.“

„A najlepším záhradníkom je záhradný trpaslík. Bodka!“ Petronela rázne vošla do kuchyne a postavila na sporák čajník s vodou. Potrebovala sa napiť horúceho čaju. Napriek letnému obdobiu totiž na metle poriadne premrzla. Navyše nemala chuť na Luciove výčitky. Jarné búrky vyvrátili dve z jej najstarších jabloní. Ich strata Petronelu bolela. Našťastie sa jej podarilo vypestovať z ich jadierok semenáčiky a tie plánovala zasadiť presne na mieste pôvodných jabloní. Lenže najprv bolo treba dôkladne pripraviť pôdu. Povyťahovať korene a vykopať jamu na vloženie mladej sadeničky. Podľa Petronely to bolo pre jablkových škriatkov príliš náročné, a preto zaletela ďaleko za  Jastrabí les a v agentúre Banské a záhradné práce si najala záhradného trpaslíka. Oveľa radšej by ich vzala hneď troch, no v lete mali plné ruky práce. Jeden jej musel stačiť. A ako ju informovali v pracovnej agentúre, išlo o poriadne tvrdohlavého chlapíka. Svojmu remeslu sa však rozumel, no i tak sa občas vyskytli sťažnosti.

Petronele nezostávalo nič iné, len sa uspokojiť.

Čajník sa rozpískal. Petronela si zaliala chutný jablkový čajík a usadila sa k oknu do svojho obľúbeného kresla.

„Kedy sa pustí trpaslík do práce?“ zavolal Lucius  z kuchyne. Odpoveď neprišla. „Opýtať sa predsa smiem,“  posťažoval sa roháč. „Alebo sa zavádzajú nové móresy, že čarodejnice nemusia chrobákom odpovedať?“

Odpoveď nedostal ani tentoraz.

„Petronela?!“ Lucius stratil nervy. Prešiel do izby, aby zistil, čo sa deje. Jabĺčková čarodejnica sedela rozvalená v kresle a tichučko pochrapkávala. Nemohol sa na ňu hnevať, lebo vedel, aké nebezpečenstvá číhajú na ceste medzi siedmimi horami. Nielenže niektoré ešte stále zakrývali snehové čiapočky, ale v hustých lesoch tam dokonca žili gryfy. Posledné svojho druhu, čo však neznamenalo, že by neboli nebezpečné. Tie okrídlené levy s hlavou orla predstavovali vážne nebezpečenstvo dokonca aj pre čarodejnice.

Lucius vytiahol Petronelinu milovanú deku z yetiho srsti a priateľku dôkladne pozakrýval.

Malá čarodejnica spala tuhým spánkom ako medveď v zime. V noci ju síce zobudil chichot svetlušiek, ktoré za oknom poletovali ako malé svetielka, no Petronela len vzala deku a presťahovala sa do postele.

Keď sa zobudila druhý raz, bol už jasný deň. Vyskočila z postele, ponaťahovala sa, akoby oberala jablká zo svojich jabloní, potom vzala do rúk zlatý pirátsky ďalekohľad a namierila ho dole do záhrady. Všetko bolo ako inokedy… až na pána Pečka, ktorý práve zabáčal na cestu k Začarovanému mlynu a so zaškrípaním pred ním zostal stáť. Vzápätí sa rozleteli dvere a z domu vybehla Olívia a za ňou Oliver. Pavol Pečko sa usmieval a vysoko nad hlavu dvíhal ruku s obálkou. Úsmev rozžiaril aj tvár Majky Pečkovej, mamy dvojčiat.

Petronela zvraštila čelo. Niežeby bola ktovieako zvedavá, ale škrelo ju, že na streche mlyna už nemá načúvacie zariadenie – netopierie ucho. Rázne zaostrila a Pečkovcov si aj trocha zväčšila. Na belasej obálke, ktorou pán Pečko mával nad hlavou, prečítala dve slová: Sunshine Holidays.

Hm, pomyslela si Petronela. Čo to má znamenať?

Jabĺčková čarodejnica nemusela dlho hútať, lebo dvojčatá o pár minút prešľapovali pod jabloňou, ťahali za šnúru a vyzváňali. Petronela hneď spustila čarovný povrazový rebrík.

„Petronela! Petronela!“ vykrikovali deti, zatiaľ čo liezli hore a na každom šteblíku sa o čosi zmenšili. „Neuhádneš, čo sa stalo!“ fučal Oliver.

Petronela išla od zvedavosti puknúť. „Čo také?!“ zvolala. „Vyhral váš ocko v športke?“

„Prečo si myslíš, že to má niečo do činenia s ockom?“ spýtala sa Olívia, keď už konečne stáli na hrubom konári pred Petronelinými dverami.

„Ja… no… Len som tak tipovala!“ jachtala jabĺčková čarodejnica a trocha sa začervenala. „Veď mi to už prezraďte…!“

„Najprv hádaj,“ vyzval Petronelu Oliver.

„Hm…“ Malá čarodejnica sa tvárila, akoby jej od premýšľania mala hlava prasknúť. „Takže výhra v športke to nie je.“ Šibla po deťoch prefíkaným pohľadom. „Nenašli ste náhodou v rybníku správu vo fľaši?“

Olívia a Oliver sa zachichotali. „Hrozná zima.“

„Alebo že by Nefertiti zniesla zlaté vajce?“

Deti pokrútili hlavami.

„Už viem!“ zvolala Petronela. „Zapojili ste sa do súťaže a vyhrali ste cestu okolo sveta. Je to tak?“

„Takmer si uhádla,“ povedal Oliver. „Ideme na dovolenku.“

„Last minute! Odchádzame už o dva dni!“ potvrdila bratove slová Olívia.

„Naozaj?“ Jabĺčková čarodejnica nadšene tlesla. Pečkovci neboli na dovolenke, odkedy sa nasťahovali do mlyna. „A kamže to bude?“

„Na ozajstné gazdovstvo!“ jasala Olívia. „S koňmi, husami, rozkošnými malými prasiatkami, nezbednými mačiatkami…“

„So slonmi a s tigrami…“ uťahoval si zo sestry Oliver. „Veď zatiaľ nevieš, aké zvieratá tam vlastne budú.“

„Idete na prázdniny na gazdovský dvor?“ začudovala sa Petronela.

„Áno, pozri!“ Olívia rozprestrela prospekt, čo priniesol ocko. „Však je to tam pekné!“

Petronela prikývla. „Sú to takmer samé pasienky,“ skonštatovala. „Veľmi pekné prostredie. Mám tam jednu sesternicu. Žije v Šikmom domčeku. Ak ju náhodou stretnete, pekne ju odo mňa pozdravte.“

„Vybavíme,“ sľúbil Oliver. „Ale teraz už musíme ísť. Čaká nás ešte veľa roboty…“

„Dobre sa bavte!“

Oliver už takmer stál jednou nohou na rebríku, keď sa Olívia otočila k Petronele. „Takmer sme zabudli. Nedozrela by si na sliepky, kým budeme preč?“

„Nestačí na ne dozrieť!“ zavolal Oliver od rebríka. „Treba ich aj nachovať, vypustiť a občas aj poškrabkať.“

„Ak hneď neprestaneš vyratúvať povinnosti, Petronelu prejde ochota postarať sa o sliepky,“ pošepla bratovi Olívia.

Jabĺčková čarodejnica sa však zasmiala. „Nebojte sa. O Nefertiti a jej kamošky sa postarám. Už sa teším, ako si s dámami príjemne pokvákame. Je to veru poriadne dávno, čo sme si naposledy schuti potrkotali.“

Olívii spadol zo srdca kameň. Celá sa rozžiarila: „Si skvelá!“

„Skvelá a navyše aj najmúdrejšia a najmilšia jabĺčková čarodejnica na svete!“ pridal sa Oliver.

„No, no, no, veď sa jej toľko nelíškajte,“ zabzučal Lucius a pristál na konári rovno vedľa nich. „Inak sa z našej jabĺčkovej čarodejnice stane rovnaká horenoska ako tá odporná Strigolína Stračinôžková.“

„Ale kdeže,“ zasmiala sa Petronela, „veď ty sa už postaráš, aby som ten nos príliš nevystrkovala…“

„Aby som nezabudol,“ zamumlal Lucius. „Posiela ma Uhorkáč. Repkoša uštipol do nosa sršeň. Opuchol mu, má ho hrubý ako cigara a strašne ho bolí.“

Petronela si vzdychla a luskla prstami. Cez otvorené okno k nej okamžite priplachtila lekárska taška a zniesla sa na konár.

„Prepáčte, moji milí,“ prihovorila sa deťom. „Treba pomôcť Repkošovi. Dovidenia!“ Malá čarodejnica vyliezla roháčovi na chrbát a pomedzi jablone odfrčala preč.

Pichľavá záležitosť

Pred mlynom sa pán Pečko práve trápil s troma obrovskými kuframi. Snažil sa ich naložiť do auta.

„Dočerta!“ zahrešil a jeden znova vytiahol von.

Dvojčatá k nemu prišli a Olívia sa prekvapene spýtala: „Oci, čo to robíš?“

„Už si všetko pobalil?“ čudoval sa Oliver.

„Nie, toto je len skúška. Akýsi pokus,“ zamrmlal otec.

„Aha, chceš len vedieť, koľko kufrov sa zmestí do auta,“ okomentovala otcovu činnosť Olívia.

„Presne tak. Veď od našej poslednej dovolenky už uplynulo more času. A istota je guľomet.“

„Na dovolenku pri mori sa ešte veľmi dobre pamätám,“ oduševňovala sa Olívia. „Boli sme celkom malí a bolo to nádherné.“

„Hej, nesmierna romantika, keď na stan bubnuje dážď a zohriať vodu na plynovom variči trvá celú večnosť.“ Pán Pečko mrmlal a pritom robil, čo vedel, aby kufor postojačky vopchal do batožinového priestoru. Bezradne sa poškrabal na hlave. Takto ho veru nezavrie.

„Neboj sa, oci. Oliver ani ja kufor nepotrebujeme. Zbalíme sa do batohov,“ navrhla Olívia.

„Presne,“ prikývol Oliver. Na poslednom školskom výlete mi na päť dní stačilo jedno tričko a jedny nohavice.“

„Máte pravdu, ušetrilo by sa tým veľa miesta, no vaša mama by s tým zrejme nesúhlasila.“ Pán Pečko všetky kufre opäť povyberal a odniesol ich späť do domu.

Petronela medzitým pristála v odľahlom kúte v zadnej časti záhrady. Zostúpila z Luciovho chrbta a vo vrecku na sukni pohrkala striebornými jablkovými jadierkami. Vzápätí nadobudla bežnú výšku jabĺčkovej čarodejnice. Dlhými krokmi sa náhlila k jablkovým škriatkom zhrčeným okolo Repkoša. Chudák, sedel na usušenom masliaku, ktorý jablkoví mužíčkovia používali ako stolček, a oboma rukami si držal ubolený nos.

„Čo sa stalo?“ vypytovala sa Petronela už z diaľky.

„Repkoš strčil ten svoj zvedavý nosisko do sršnieho hniezda,“ odvetil Šparglík.

„E, estršil som!“

„Vopchal nos do diery v konári, kde v poslednom čase žije priam celý štát sršňov,“ pustil sa do vysvetľovania Uhorkáč.

„Ukáž sa!“ Petronela postavila lekársku tašku do trávy a Repkoš zdráhavo odtiahol ruky od tváre.

„Hohohoho!“ rehotal sa Šparglík. „Vyzeráš, akoby ti niekto do stredu tváre nalepil cigaru.“

„Fakt vtipné!“ osopil sa na druha Repkoš.

Petronela vybrala z tašky téglik so zeleným krémom.

„Čo je to?“ Repkoš sa nedôverčivo zahľadel na hmotu zelenkavú ako uhorka.

„Je to mastička z vodných rastliniek a extraktu z ľadových kvetov,“ poúčala kamaráta Petronela, zatiaľ čo mu na nos opatrne nanášala hojivú masť.

„Čudne páchne…“ Jablkáč rozhodne nesedel mlčky, no zrazu sa rozžiaril. „Ale úžasne chladí! Už ma to takmer nebolí!“

Petronela sa spokojne usmiala. „Presne to som chcela docieliť! Teraz už potrebuješ len rybník…“ Prekvapene sa rozhliadla, lebo vzduchom sa šíril tlmený výstražný bzukot.

„Pozor! Sršne útočia!“ skríkol Fazuliak. „Aaaaach, nevyzerá to dobre!“

Šparglík sa ihneď chopil hrablí a hrozivo sa nimi oháňal. „Len poďte, ak chcete dostať nakladačku!“

Sršne zlostne zabzučali a vystrčili nebezpečné žihadlá.

Petronela rázne vzala do ruky čarodejnú paličku.

„Hopsa, hejsa, hosť nezvaný,

slepý hnev sa ľahko zmarí!

Slimačí sliz a zelené trávy,

sklenená stena nech nás chráni!

Ping, pong!“

V tej chvíli sa ozvalo plups a vzduchom sa opäť niesol zlostný bzukot. Sršne mávali krídlami, no akosi nikam nenapredovali. Rozbehli sa, zamierili k Petronele a jablkáčom, ale zakaždým narazili na neviditeľný múr, čo Petronela vyčarila.

Z krúžiaceho roja sa náhle oddelili traja strážcovia a prileteli až tesne k sklenej prekážke. „Prečo brániš toho jablkáča?“ zabzučal jeden sršní strážca. „Naša kráľovná mu unikla len o vlások, tým svojím raťafákom ju takmer prebodol!“

Koniec ukážky