Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt

KTO SEJE VIETOR

Ukážka z elektronickej knihy

Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt

SOM MAN SåR

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2022 by Lenka Kočišová and Zuzana Inczingerová

Jacket design © 2022 by Emil Křižka

Slovak edition © 2022 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-8447-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

Obeste ich vysoko,

vešajte ich pomaly,

hlavne ich obeste vysoko,

zažiadalo sa mi pomsty,

lebo raz skoro ráno,

narodil som sa ako čudák.

Zo skladby Čudáci,

švédska skupina Kent

Koľko času ubehlo, odkedy odišla?

Roky. Niekoľko rokov. Koľko? V skutočnosti menej ako desať. Nezaujímavé. Keď za oknom autobusu zbadala známe obrysy mesta, pomyslela si, že tých rokov mohlo alebo malo byť oveľa viac.

Čo tu vlastne robila?

Prečo sa vôbec vrátila?

Ubehlo odvtedy desať rokov, tak o čo ide? Prečo jej na tom záležalo? V skutočnosti jej na tom vôbec nezáležalo. Vôbec nemala záujem dozvedieť sa, čo sa stalo s tými dvadsiatimi deviatimi osobami, s ktorými bola nútená tráviť tri roky svojho života. Čo robili v súčasnosti, či si založili rodinu, aké povolanie si zvolili, kde  bývali.

Kašľala na to. Kašľala na nich.

Nevedela si predstaviť, že by sa niekto z nich zaujímal o ňu. Pamätali si ju vôbec? Možno niektorí. Aspoň by mali. Alebo ľudia jednoducho zabúdali na tých, ku ktorým sa správali neférovo? Existovali iba dovtedy, kým ich bolo možné trápiť, a keď im nemohli ďalej ubližovať, tak jednoducho pre nich prestali existovať? Možno staré obete nahradili nové.

Čo tu vlastne robila?

Prečo sa sem vôbec vrátila?

Jej návrat sa neniesol v duchu triumfu. Nijaké zadosťučinenie z odplaty. Nepredpokladala, že by sa ich mienka o nej zmenila len preto, lebo bola známa a úspešná. Nevrátila sa sem len preto, aby im to odplatila. Zo škaredého káčatka nevyrástla žiadna krásna labuť, škaredé káčatko len trocha zostarlo a zatvrdilo sa.

Čo tu potom robila?

Prečo sa sem vôbec vrátila?

Možno im chce iba ukázať, že žije, že je odvážna a že sa im nepodarilo zlomiť ju. Bolo to však naozaj tak? Aký by bol jej život, keby roky strávené v škole prebiehali inak? Určite by bol lepší. Určite by sa dal vydržať. Bez Tria, ktoré by sa rozhodlo, že nestojí za to, aby sa s ňou zahadzovali. Správali sa k nej, akoby neexistovala. Akoby bola vzduch. Akoby bola neviditeľný prívesok.

A oni sú neistí, desia sa toho, aby sa neocitli v podobnej situácii ako ona, čo to vlastne umožnilo.

Bez Mackeho a Philipa.

Nie, nebude na to myslieť. Nie teraz. Ešte nie. Vytesnila všetko z mysle. Myšlienky, mená, ten večer. V duchu si pripomenula, že tam budú. Stretne sa s nimi. Na oslave, či ako by to mala nazvať. V každom prípade to nie je žiadna stretávka. Lebo aby sa s tými ľuďmi mohla po rokoch stretnúť, musela by si k nim vytvoriť nejaké puto. A tí ľudia tam budú.

Možno práve to bol dôvod, pre ktorý sa rozhodla vrátiť.

Sen.

Ten, ktorý sa jej stále vracal.

Prvýkrát sa jej prisnil v tú noc, keď jej prišla pozvánka. A potom prichádzal častejšie, keď pozvanie prijala. Snívalo sa jej o tom, ako si s nimi vyrovnala účty. Ako sa im vzoprela. Konečne. Dostali, čo si zaslúžili. Niekedy bol ten sen taký skutočný, že sa budila s pocitom obrovského triumfu. Ten však zmizol, len čo vstala z postele a precitla do reality.

Dopravné značky za oknom autobusu oznamovali, že sa blížia do mesta Karlshamn a ona bola každou chvíľou bližšie k mestu, z ktorého kedysi odišla. Ktoré opustila. Z ktorého utiekla. Navrávala si, že čudný pocit, ktorý sa jej usadil v žalúdku, nebol hnev a strach, ale čosi iné. Rozhodnosť. Očakávanie. Pomaly sa prebúdzajúca nenávisť, ktorú tak dlho potláčala a ktorej teraz nechávala voľný priechod.

Preto sa sem rozhodla vrátiť.

Lebo to chcela urobiť.

Vrátiť úder.

Ulica Kungsgatan.

Angelica Carlssonová sa ani nepokúšala potlačiť úsmev, ktorý sa jej dral na pery, keď zabočila do ulice. V Karlshamne sa bezpochyby nachádzali väčšie a luxusnejšie vily, krajšie byty a mezonety či exkluzívnejšie adresy ako táto. Po štyroch mesiacoch v Karlshamne sa presťahovala do trojizbového bytu na ulici Kungsgatan. Nebolo to vôbec zlé. Nilsa stretla prvýkrát pred sto dvanástimi dňami. Pred sto trinástimi dňami sa s ním prvýkrát skontaktovala na jednej z mnohých internetových zoznamiek, na ktorej bola zaregistrovaná a ktorú pravidelne navštevovala. Bol od nej o sedemnásť rokov starší. Pôsobil ako milý muž, bol rozvedený a mal jednu dospelú dcéru, ktorá sa už dávno osamostatnila. Jeho profil bol priam dokonalý, bol to presne ten typ muža, ktorého hľadala. Isteže, nemohla si tým byť istá na sto percent. Až na piatom či šiestom rande pochopila, že našla toho pravého. Sklopila zrak, bez hanby mu chytila ruku do svojej a povedala, ako dúfa, že by sa s ňou chcel stretávať častejšie, ba čo viac, neuveriteľne by ocenila, keby... Keby sa z toho vyvinulo čosi viac, keby sa z nich stal pár. Pobavene sa zasmial, a ak by ho nedržala za ruku, určite by oboma zamával v odmietavom geste.

„Čo by si so mnou robila?“

Opojná radosť, ktorá sa jej vtedy zmocnila, sa nestihla odzrkadliť na jej tvári. Venovala mu vážny pohľad, vyhlásila, že je hlúpy a čudovala sa, prečo sa taký fantastický muž ako on podceňuje. Preto s ním chcela tráviť viac času. Ruka v ruke spolu v ten večer kráčali do jeho bytu. Bolo to prvýkrát, čo sa ocitla v byte na Kungsgatan.

O niekoľko týždňov neskôr sa v jej živote objavil Dick.

Jej bývalý priateľ a beznádejný idiot v jednej a tej istej osobe.

Po robote sa stretla s Nilsom uňho doma, smutná a trocha roztržitá. Všimol si, že s ňou nie je niečo v poriadku, nechcela sa však o tom baviť, nechcela ho tým zaťažovať. Trvala na svojom, až kým nemala pocit, že jej prestane klásť otázky, poslúchne ju a nechá to tak.

Až neskôr mu všetko porozprávala, proti svojej vôli.

Keď skončila, vonku už bola noc.

Nils sa dozvedel všetko, ako sa s Dickom spoznali, aká bola vtedy mladá a hlúpa. Ako sa domnievala, že jeho velikášske a nerealistické plány, šialené nápady a bezstarostný životný štýl boli veľmi vzrušujúce. Ale pod tým ľahkovážnym a šarmantným zovňajškom sa skrývala temná a manipulatívna osobnosť. Po lícach jej stekali slzy, keď mu rozprávala o tom, ako po niekoľkomesačnej známosti otehotnela, ale Dick bol pevne rozhodnutý nemať potomkov. Donútil ju teda zvoliť si – buď on, alebo dieťa. A niekoľko mesiacov po potrate sa s ňou rozišiel. Sedeli na pohovke, Nils ju držal v náručí, kým si osušila slzy a nechala sa ním utešiť. Rozmýšľala, ako pokračovať ďalej, keď sa jej začal vypytovať, prečo si na Dicka spomenula práve dnes.

Stalo sa niečo? Ozval sa jej?

Áno, stalo. Ozval sa.

Pred niekoľkými rokmi sa rozhodol, že chce byť znova súčasťou jej života. Začal ju vyhľadávať. Tvrdil jej, že mu chýba a ľutuje, ako sa voči nej zachoval, lebo si uvedomil, ako hrozne sa správal. Vraj dospel a chcel vedieť, či existuje nejaká šanca, že by sa z nich mohol opäť stať pár. Modlikal a prosil ju. A ona mu na to naletela. Uverila, že sa naozaj zmenil. Že jej konečne dokáže poskytnúť bezpečie, po ktorom tak túžila.

Spočiatku bolo všetko v poriadku a po pol roku randenia si kúpili spoločne byt v meste Göteborg. Netrvalo však dlho a jeho žiarlivá, manipulatívna povaha sa začala znova prejavovať. Tentoraz sa neštítil ani násilia. Odniekiaľ nabrala silu a ukončila to. Sľúbila si, že sa k nemu už nikdy nevráti, bez ohľadu na to, čo jej bude tvrdiť, bez ohľadu na to, čo jej bude sľubovať. S Dickom skoncovala raz a navždy. Ale Dick nebol ani zďaleka hotový s ňou. So železnou pravidelnosťou sa jej ozýval, dožadoval sa, vyhrážal, tlačil na ňu, robil všetko pre to, aby jej ničil život. Teraz sa to týkalo bytu v Göteborgu a hypotéky. Nevedela presne, čo chcel, pretože mu zložila a zablokovala číslo, z ktorého jej volal. Aj napriek tomu sa mu podarilo dostať sa jej pod kožu.

Preto bola taká smutná, keď prišla, hoci by mala byť šťastná. So svojím životom. S ním. S Nilsom.

V tú noc sa spolu vyspali po prvýkrát. Ležala v jeho náručí a vzlykala. Šepkala mu, aká je šťastná a vďačná, že sa stretli. Vďaka nemu sa cítila v bezpečí, lebo na ňu dával pozor.

„Rád sa o teba starám,“ šepkal jej a nežne ju hladil po vlasoch. Mlčky ho tuho objala, lebo to boli práve tie slová, ktoré v kútiku duše potrebovala počuť.

O niekoľko týždňov neskôr sa do jeho bytu prakticky presťahovala. Prichádzala častejšie, zostávala dlhšie, priniesla si veci na prezlečenie, mala najprv vlastnú poličku, potom zásuvku a nakoniec aj časť šatníka. Jeho bývalú manželku nestretla, ani sa o nej nikdy nezmieňoval. Jeho dcéra o nej vedela a zdalo sa, že jej otcova nová priateľka neprekáža. Nils sa so svojou dcérou často nestretával, zvykli si však volať každý druhý týždeň. Kým bola Angelica v byte, Nilsova dcéra ich nenavštevovala, hoci bývala v meste Helsingborg vzdialenom necelé dve hodiny cesty autom.

Angelica urobila posledné kroky smerom k bráne. Nenútený úsmev na jej tvári zmizol a nahradil ho nepokoj a strach. Nadišiel čas na ďalší krok. Dnes sa Dickovi znova podarilo s ňou skontaktovať. Vyhrážal sa jej políciou, exekúciou a všeličím iným. Nerozumela všetkému, čo povedal, vyrozumela však, že chce predať byť v Göteborgu a nejakým spôsobom mu dlhuje peniaze. Vchádzala do bytu nahnevaná, rozrušená, v slzách a potrebovala Nilsovu útechu. Ktorú jej určite poskytne. To jej však nedodá pokoj na duši. Nie dnes večer. Dick od nej požadoval dvestotridsaťpäťtisíc korún. Veľmi, veľmi veľa peňazí. Odkiaľ by ich asi nabrala?

Zatiaľ mohla plánovať, neskôr bude musieť improvizovať. V najlepšom prípade sa Nils sám ponúkne, že jej peniaze požičia bez toho, aby ju poučoval alebo kontroloval. Rátala s tým, že jej navrhne právnickú pomoc či dokonca nahlásenie na polícii. V takom prípade sa bude snažiť tomu za každú cenu vyhnúť. Pomaly a postupne mu podsunie myšlienku, že on by jej mohol pomôcť oslobodiť sa raz a navždy. Jej rytier na bielom koni. Pôžička. Pre neho akceptovateľná suma, pre ňu životne dôležitá.

Minimálne dovtedy, keď sa objaví iný problém a ona bude potrebovať viac.

Strčila kľúč do zámky a zatvorila oči, cítila, ako sa jej do nich tlačia slzy. Fakt je dobrá!

Cvik robí majstra.

Keď ich znova otvorila, zostávalo jej asi osemnásť sekúnd života. Približne. Po stlačení spúšte letela guľka rýchlosťou osemsto metrov za sekundu. Letela dvakrát rýchlejšie, ako je rýchlosť šírenia svetla, preto ani nestihla zaregistrovať tupý úder, ktorý guľka vydala, keď jej prevŕtala spánok a jej bezduché telo sa zrútilo na zem, na jej milovanej ulici Kungsgatan.

Kerstin Neumanová

Bernt Andersson

Angelica Carlssonová

Philip Bergström

Aakif Haddad

Lars Johansson

Ivan Botkin

Annie Linderbergová

Peter Zetterberg

Milena Kovacsová

Tretia mŕtvola, tretia vražda.

Vanja vrhla pohľad na záchranku, ktorá pomaly prechádzala cez zátarasy na ulici Kyrkogatan, kde sa za modro-bielymi policajnými páskami začínal zhromažďovať dav zvedavcov. Zeleno-žlté auto fotilo a nakrúcalo množstvo mobilných telefónov, keď bez blikajúcich modrých svetiel a bez zapnutej sirény odchádzalo k najbližšej nemocnici s oddelením patológie. Vanja netušila, ktorá nemocnica to môže byť a kde sa vôbec nachádza, lebo sa ešte celkom nestihla v meste zorientovať. Ursula to vedela, lebo do mesta prišla o čosi skôr, aby sa oboznámila so zraneniami prvých dvoch obetí. Okrem toho vedeli iba to, čo si prečítali v policajných záznamoch po tom, ako im miestna polícia oficiálne odovzdala vyšetrovanie.

Prvou obeťou bola šesťdesiatosemročná Kerstin Neumanová, ktorú páchateľ zastrelil neďaleko hlavnej cesty. Podľa všetkého sa chystala vybrať poštu zo svojej schránky. Nebolo to miesto práve stvorené na prechádzky, lebo farma, na ktorej bývala sama, stála na samote vzdialenej niekoľko kilometrov od najbližšieho mesta. Keď sa Vanja zahĺbila do prípadu, pochopila, že Kerstin Neumanová si túto samotu vybrala zámerne. Miesto pre ňu totiž nepredstavovalo hrozbu, na rozdiel od Karlshamnu, kde ju väčšina ľudí poznala. Kde vedeli, čo urobila. Alebo, lepšie povedané, čo spôsobila, lebo jej za to prischla zodpovednosť. Dopravná nehoda autobusu.

Druhou obeťou bol Bernt Andersson, päťdesiattri rokov, hoci na fotografii umiestnenej na nástenke v ich provizórnej kancelárii na policajnej stanici o niekoľko ulíc ďalej vyzeral aspoň o desať rokov starší. Očividne to bol následok drsného životného štýlu. V priebehu niekoľkých rokov vyskúšal pravdepodobne všetky návykové látky, ktoré existovali. Podľa ľudí, ktorí ho naposledy videli potĺkať sa v okolí štvrte Asarum, kde aj býval, holdoval najmä alkoholu. Pre miestnu políciu bol známa firma. V cele predbežného zadržania strávil nemálo nocí pre výtržníctvo či nezákonné prechovávanie omamných látok, vždy však vyviazol iba s pokutou. Niektoré ženy, u ktorých sem-tam prebýval, ho udali na polícii za krádeže či znásilnenie. Súd ho však nikdy neuznal za vinného.

Jeho telo našli pohodené na jednom z cvičebných zariadení umiestnených na okraji lesa, tri dni po vražde Kerstin Neumanovej. Smrteľný výstrel do spánku, v oboch prípadoch z rovnakej zbrane. Až vtedy sa miestnej policajnej šéfke Kriste Kyllönenovej podarilo presvedčiť svojich nadriadených v Region Syd mesta Malmö, aby k prípadu privolali Riksmord. Po necelom týždni vyšetrovania to bol veľmi nezvyčajný krok, ale v oboch prípadoch išlo o streľbu zo zálohy, bez svedkov a bez technických dôkazov s výnimkou guliek. Na mieste činu nenašli nijaké nábojnice, nijaké stopy a bezpečnostné kamery nezachytili nijaké podozrivé osoby.

Nemali sa ako pohnúť ďalej a potrebovali pomoc. Nazvať mesto mestom hrôzy by bolo trocha prehnané, ale tretia smrtiaca streľba v priebehu ôsmich dní rozhodne vzbudila v ľuďoch nepokoj a strach. A hnev často nebol veľmi ďaleko. Vanja si vzdychla. Toto vyšetrovanie by sa mohlo rýchlo zmeniť na nočnú moru. A tomu musí zabrániť. Všetky oči sa upierali na ňu. Bolo to jej prvé vyšetrovanie, odkedy sa v decembri stala šéfkou Riksmordkomissionen.

Odkedy nahradila Torkela.

Zahľadela sa na ulicu, pohľadom vyhľadala zátarasy tiahnuce sa až po druhú križovatku na ulici Södra Fogdelyckegatan. Vanja netušila, čo názov ulice znamená, ani netušila, či to naozaj je skutočné slovo. Znelo to totiž vymyslene. Pri zátarasách sa začalo zhromažďovať zopár zvedavcov s mobilmi v rukách. Zátarasy boli rozostavené ďaleko od miesta činu, takže na fotografiách bude vidieť len priemernú malomestskú ulicu. Možno sa im podarí zachytiť čupiacu Ursulu, ako fotografuje miesto, kde našli ležať telo obete. Podľa vodičského preukazu, ktorý našli vo vrecku kabáta, išlo o tridsaťdeväťročnú Angelicu Carlssonovú.

„Vanja!“

Obrátila sa a videla, ako k nej kráča Carlos. Bol začiatok apríla, slnko zapadalo, vonku však nebolo chladno, aspoň nie tak chladno, ako by si človek pomyslel, keď videl Carlosa Rojasa. Čapicu mal stiahnutú až na uši, na rukách mal podšité rukavice, okolo krku mal omotaný šál a v medzierke medzi ním a hrubou exkluzívnou bundou, ktorú mal na sebe, zbadala prinajmenšom tri vrstvy – tričko, flanelovú košeľu a štrikovaný sveter. Bola si takmer stopercentne istá, že pod značkovými džínsami má teplú spodnú bielizeň.

Carlos bol najnovší člen tímu. Prvýkrát spolupracovali na vyšetrovaní v meste Uppsala, kde naháňali sériového násilníka. Vanja sa snažila nemyslieť na tie októbrové týždne pred tri a pol rokom. Len málo chýbalo a sama by sa stala obeťou. Bolo to jedno z najhorších a najčudnejších vyšetrovaní, ale práve pri tomto prípade sa členovia Riksmordu zoznámili s Carlosom. Keď Torkel odchádzal... Nie, keď ho donútili odísť, opravila sa v duchu Vanja, takže im chýbal jeden človek. Stal sa ním Carlos. Ľahko sa s ním spolupracovalo, bol veľmi šikovný, pracovitý a dôsledný. Boli to presne tie ľudské vlastnosti, ktoré Vanja pokladala za dôležité, o to viac, že teraz bola zodpovedná za všetko, čo sa ocitne na ich stole. On však mrzol, stále, bez ohľadu na vonkajšiu teplotu.

„Čo sa deje?“ spýtala sa ho, keď pred ňou zastal.

„Mám tam ženu,“ povedal a prstom ukázal na kostolnú vežu na vrchole kopca, nachádzajúcu sa na druhej strane ulice. „Tvrdí, že počula streľbu.“

„Počula?“

„Áno, počula. Chceš s ňou hovoriť?“

Vanja sa na okamih zamyslela. Chcela? Tušila, že sa dozvie iba to, že žena počula nejaký prenikavý zvuk. Vedela však, že by mala. Vedela, že musí nakuknúť pod každý kameň...

Nasledovala Carlosa smerom ku kamennej veži omietnutej nabéžovo. Očakávala, že bude priamo spojená s budovou kostola, nebolo to však tak, pretože veža stála na kopci sama ako prst. Najbližšia budova patriaca ku kostolu sa nachádzala asi v polovici ulice. Tu a tam vyrastali na trávniku zhluky narcisov, ktoré budú čochvíľa kvitnúť. Jar sem dorazila skôr ako do Štokholmu, pomyslela si Vanja a cítila sa ako dôchodkyňa. Lebo to bolo niečo, čo by povedal jej otec. Ako jeden z nich. Valdemar. Otec, o ktorom si myslela, že bude jej pevným bodom v živote, nech sa udeje čokoľvek, ale s ktorým po mnohých zložitých cestách, klamstvách a odhaleniach stratila kontakt.

Skutočnosť, že si odpykával trest vo väzení, to vôbec neuľahčovala. Jeho miesto zaujal Sebastian Bergman, človek, od ktorého sa dlhé roky snažila držať čo najďalej, komu sa ozývala len sporadicky. V posledných rokoch sa medzi nimi napočudovanie vyvinul takmer normálny vzťah. Zvláštne, ako sa niekedy život zmení. Týkalo sa to aj jej dcéry. Amandy. Sebastianovej vnučky. Ktorá v júli oslávila tri roky. Vanja sa prebrala zo zamyslenia a potlačila smútok, ktorý sa jej zmocňoval zakaždým, keď na Amandu myslela. A to sa stávalo často.

Prišli k žene, ktorá na nich čakala na kopci, s rukou spočívajúcou na hnedej károvanej nákupnej taške. Mala asi päťdesiat rokov, krátky zanedbaný účes, o ktorom sa Vanja domnievala, že bol výsledkom stretnutia s nožnicami doma pred zrkadlom. Bola oblečená v čistých a slušných šatách, ale aj tak pôsobila mierne neupraveným dojmom. Rukou pevne zvierala rukoväť a Vanja si všimla, že vozík bol spolovice naplnený prázdnymi fľašami a plechovkami. Predstavila sa jej a požiadala ju, aby jej všetko povedala.

„Už som to všetko povedala hentomu,“ vyhlásila a hlavou kývla na Carlosa. „Išla som tadeto, lebo po večeroch sa tu stretávajú skupinky tínedžerov a ostáva tu po nich kopa prázdnych plechoviek, keď som začula prenikavý zvuk.“

Vanja si v duchu vynadala. Mohla nechať Carlosa, nech sa o to postará. Stanoviť si priority. Delegovať povinnosti. V tom Torkel priam vynikal.

„Prenikavý zvuk?“

„Niečo ako výstrel.“

„Viete odkiaľ?“

„Nie, lebo zvuky sa medzi domami poriadne ozývajú.“

Vanja sa poobzerala okolo seba. Žiadne „medzi domami“ tu nevidela. Na začiatku ulice stáli dva nízke domy a asi tridsať metrov od parkoviska, na ktorom sa práve nachádzali, stála rozmerná červená budova s veľkými písmenami oznamujúcimi, že ide o nejakú spoločenskú sálu. Na druhej strane ulice Kungsgatan sa majestátne a osamelo týčil trojposchodový kamenný dom. O nejakom echu teda nemohlo byť ani reči.

„Nevideli ste odtiaľto niekoho utekať?“

„Nie.“

„Nevideli ste niekoho ani odchádzať? Nejaké auto, ktoré by odtiaľto upaľovalo?“

„Nie, počula som iba ten prenikavý zvuk.“

„Ďakujem vám za pomoc. Môj kolega si zapíše detaily a ak bude treba, skontaktujeme sa s vami.“

Vanja sa vydala na spiatočnú cestu. Stále sa obzerala okolo seba. Odkiaľ mohol ten výstrel prísť? Z niektorého domu na križovatke? Tam, kde rozostavili zátarasy? Možno. Alebo z parkoviska, z ktorého práve odchádzala. Čo bolo nepravdepodobné, ale stále možné. Niekoľko stromov, za ktoré sa dalo schovať, nijaké husté krovie, teda veľmi riskantné miesto za denného svetla. Nemalo zmysel špekulovať, lebo nepoznali uhol výstrelu, čo pravdepodobne ani nikdy nezistia, lebo netušia, kde a či Angelica Carlssonová stála, keď ju zastrelili. V zámke na bicykli, ktorý ležal pri nej, bol zasunutý kľúč, domnievali sa teda, že mala namierené do modrej bránky. Ak stála pred ňou, musel výstrel prísť odkiaľsi sprava. V tom prípade to mohlo byť z ulice Södra Fogdelyckegatan...

Čo keby niekoho poslala k tým žltým kamenným domom na križovatke, odkiaľ je výhľad na miesto činu, aby zaklopali ich obyvateľom na dvere a položili im zopár otázok? Čo by asi urobil Torkel?

Nerozhodná vykročila dolu ulicou. V rovnakej chvíli vyšiel z modrej bránky Billy a ponáhľal sa jej naproti.

„Viem, kam šla.“

V okamihu, keď Vanja vstúpila do bytu na druhom poschodí, zmocnil sa jej pocit, že to nie je Angelicin domov. Počas rokov v službe navštívila mnoho príbytkov – patrili obetiam, pozostalým, páchateľom, ale teraz cítila, že v tomto byte nežila nijaká žena. Nedokázala to celkom vyjadriť slovami, ale mala pocit, že je... hotový. Ako keby niekto vošiel do obchodu s nábytkom, kúpil všetko potrebné a ďalej sa tým už nezaoberal. Nevylepšil ho, nezútulnil, nič nové nepriniesol, ani nič staré nevzal. Uspokojil sa s bytom v stave, v akom by ho podľa Vanje nijaká žena nenechala. Možno mala predsudky, ale tento byt bol typickou ukážkou rýchleho – mužského – porozvodového riešenia.

Na pohovke sedel muž, ktorého Billy predstavil ako Nilsa Fridmana. Mohol mať asi šesťdesiat rokov, na sebe mal béžové chinos a kockovanú košeľu, vlasy mu začínali šedivieť a rednúť. Na sklenom stolíku pred ním stál nedotknutý pohár s vodou a po bledých lícach mu stekali slzy. Ruky mal bezvládne položené vedľa tela, plecia zvesené, pôsobil dojmom, akoby všetky sily sústredil len na to, aby sedel vzpriamene. Vanja sa mu predstavila a spýtala sa ho, či by mu mohla položiť niekoľko otázok. Nils prikývol, odkašľal si a z vrecka vytiahol látkovú vreckovku, ktorú podľa Vanje už nepoužíval nikto okrem ľudí nad osemdesiat rokov. Rýchlo si osušil slzy, vysmrkal sa a vložil vreckovku naspäť do vrecka.

„Volala sa žena, ktorej telo sa našlo pred domom, Angelica Carlssonová?“ spýtala sa Vanja a sadla si na opierku jediného kresla v miestnosti.

„Áno.“ Pri jej mene sa mu zaliali oči slzami, vreckovku si však z vrecka nevybral.

„Bola na ceste k vám?“ Bolo to viac tvrdenie než otázka, ale odpoveďou jej bolo ďalšie prikývnutie.

„Bývala tu? Aký bol váš vzťah?“

Nils zaváhal, niekoľkokrát naprázdno preglgol, akoby sa chcel uistiť, že ho nezradí vlastný hlas a potom uprel na Vanju svoje krvou podliate oči.

„Mali sme spolu vzťah,“ odvetil zachrípnutým hlasom. „Občas tu bývala.“

„A kde bývala, keď nebola tu?“ zaujímala sa Vanja a kútikom oka zachytila Billyho, ako si robí poznámky. Nils sa nadýchol, chystal sa jej odpovedať, no potom na malú chvíľu zaváhal, a ako tak premýšľal, na čele sa mu zjavila vráska.

„Ona... Vlastní byt s výhľadom na Bräkne-Hoby... Kdesi v mestskej časti Ronneby.“

„Vy ste ju tam nikdy nenavštívili?“

„Nie, zvykli sme sa schádzať tu. Pravdupovediac, ak sme neboli vonku, trávili sme čas vždy tu.“ Pri posledných slovách trocha zaváhal a Vanja mala pocit, že až vtedy to pochopil. Bolo jej trocha čudné, že ju nikdy nenavštívil u nej doma a vlastne nevedel, kde presne býva.

„Ako dlho ste boli vo vzťahu?“

„Stretli sme sa koncom decembra, prostredníctvom internetovej zoznamky.“

„Takže takmer štyri mesiace.“

„Áno.“

„A nikdy ste ju nenavštívili v jej byte?“

„Nie.“

Vanja vrhla na Billyho rýchly pohľad. Skutočnosť, že Nils nikdy nenavštívil Angelicu u nej doma, naznačovala, že ho tam nechcela mať, a to mohlo znamenať, že niečo pred ním skrývala. Niečo, o čom sa Nils nemal dozvedieť.

„Poznáte jej adresu?“

„Bohužiaľ, nepoznám.“

„V poriadku, my si ju zistíme.“ Vanja zmĺkla, bez slova pozorovala zroneného muža pred sebou a bola si vedomá, že nasledujúca otázka bude preňho veľmi zaťažujúca. Nahla sa dopredu a stíšila hlas.

„Viete o nejakom dôvode, ktorý by vysvetlil, prečo bola zavraždená?“

Nils mlčky pokrútil hlavou, oči sa mu zaliali slzami, akoby každá pripomienka o jej smrti bola preňho neznesiteľná. Vybral z vrecka vreckovku a zopakoval svoj rituál – osušil si slzy, vysmrkal sa a strčil ju naspäť do vrecka. Vanja sa na okamih zamyslela, či existuje spôsob, ako sa vyhnúť tomu, aby si človek nerozmazal zaschnutý sopeľ po očiach, rýchlo však túto myšlienku zahnala. Musí sa sústrediť na podstatné veci.

„Nebol to ten istý chlapík, čo zastrelil tých druhých dvoch ľudí?“ vysúkal zo seba napokon Nils.

„Možno,“ pripustila Vanja. „Nehrozilo jej nejaké nebezpečenstvo? Nemala pocit, že ju niekto sleduje? Nezverila sa vám s niečím?“

„Zverila sa mi, išlo o chlapíka menom Dick,“ povedal Nils zamyslene.

„Kto je Dick?“

„Bývalý priateľ, s ktorým žila v Göteborgu a ktorý jej z času na čas znepríjemňoval život.“

„Akým spôsobom?“

„Volával jej a tvrdil, že mu dlhuje peniaze, vyhrážal sa jej políciou, že na ňu zavolá exekútora, a tak.“

Vanja sa pozrela na Billyho a uvedomila si, že myslia na to isté, lebo Billy vzal do ruky mobil a vyšiel von, aby zistil všetko, čo sa o Dickovi zistiť dá.

„Poznáte jeho priezvisko?“ otočil sa Billy vo dverách, než vyšiel z miestnosti.

„Nie, spomínala ho vždy iba menom.“

„V poriadku. Ďakujem.“

Vanja len tak mlčky sedela a premýšľala. Bývalý priateľ. To nikdy neveští nič dobré. Mnohým ženám sa vyhrážal, zranil ich či zavraždil muž, s ktorým mali blízky vzťah. Až príliš mnoho žien na to doplatilo. Každý rok.

Žiarlivý bývalý priateľ. Nie je to vôbec nemožné.

Čo ak bola Angelica plánovaná obeť a tie prvé dve vraždy boli len dymovou clonou? Alebo žeby existovala nejaká spojitosť medzi Angelicou a prvými dvoma obeťami? Keď Vanja sformulovala svoje myšlienky do otázky, znelo to veľmi nepravdepodobne, ba až bláznivo. Vedeli toho veľmi málo, nielen o Angelice, ale aj o tých zvyšných prípadoch. Nevedeli vlastne nič.

„Viete ešte o niečom, čo ju ťažilo alebo znepokojovalo?“

„Nie, bola veľmi spokojná... krásna a plná lásky...“ Hlas mu zlyhal uprostred vety a tentoraz už nedokázal zadržať nárek. Vanja hľadela na pohovku a dospela k záveru, že Nils Fridman im už s ničím nepomôže. Rozhodne nie v tomto stave.

„Chcete, aby sme niekoho kontaktovali? Niekoho, kto by sem prišiel a robil vám spoločnosť?“ spýtala sa a vstala, pripravená ukončiť návštevu. Na jej obrovskú úľavu pokrútil Nils hlavou. Potrebovala sa čo najrýchlejšie vrátiť na policajnú stanicu na ulici Erik Dahlbergsvägen. Potrebovala byť sama, aby mohla rozmýšľať a naplánovať ďalší postup. Teraz je za to ona zodpovedná. Po prvýkrát, a váha tejto zodpovednosti ju ťažila na pleciach.

Tri obete bola veľmi zlá štatistika.

A ona sa chcela za každú cenu vyhnúť tomu, aby im pribudla štvrtá.

Koniec ukážky

Sú úbohí. Všetci. Hrozne úbohí.

Julii prišlo až zle z toho, ako všetci rýchlo vkĺzli späť do svojich starých rolí. Nepriečili sa, akoby sa nič nestalo, akoby sa zastavil čas. Obyčajné, zato ambiciózne a usilovné dievčatá, ktoré ukončili štúdium na univerzite, našli si dobrú prácu, vybudovali kariéru, založili si rodinu a viedli usporiadaný život, teraz sedeli pri jednom konci stola. Chlapci, či už knihomoli, alebo tí normálni, sedeli s nimi. Populárne dievčatá sedeli blízko populárnych chlapcov, ktorí zaberali najviac priestoru a takmer akoby vysávali všetok vzduch v miestnosti, nekontrolovane popíjali a každú chvíľu začínali vetu slovami pamätáte sa na to, keď... A potom netaktná pripomienka nejakého nedôstojného okamihu namierenému proti osobe sediacej na druhom konci stola, ktosi odpovedá sileným úsmevom a neradostným smiechom iba preto, aby nepokazil atmosféru, ktorá aj tak nestála za deravý groš. Akoby dotyčná osoba spoznala svoje miesto v starej hierarchii, ktorá priam zázračným spôsobom vstala z mŕtvych na tento jeden jediný  večer.

Macke bol najhorší. Ako inak.

Kráľ triedy 9. B.

Vôbec sa nezmenil. Bol možno trocha tučnejší, lebo jeho brucho napínalo švy na vzorovanej košeli, ktorú mal oblečenú pod priliehavým sakom. Niekoľko rokov nevhodných stravovacích návykov v kombinácii s nadmernou konzumáciou alkoholu, domnievala sa Julia. Kučeravé vlasy ryšavej farby, široký a kedysi zlomený nos nad tenkými perami a tými odpornými fúzmi. Tie isté modré oči, z ktorých nikdy nevyžarovalo teplo či ochota.

Rovnako hlučný, rovnako hlúpy.

Rovnako zastrašujúci, rovnako populárny v kruhu Tria, ktoré sa smialo až príliš nahlas, sem-tam si s ním pripilo a usilovalo sa sedieť v jeho lone.

Pohľadom sa zastavila na Philipovi. Počas večere sa správal nezvyčajne utiahnuto. Očividne sa pokúšal odsadnúť si od Mackeho tak ďaleko, ako len bolo možné, musel sa však presunúť, keď si to Kráľ všimol.

„Fille! Dočerta, Fille! Ty predsa musíš sedieť s elitou!“

Na okamih sa zdalo, že sa Philip chystá protestovať, lebo by najradšej zostal sedieť tam, kde bol, Macke však nemienil ustúpiť. Pridalo sa k nemu Trio a začalo skandovať jeho meno, až kým sa Philip nepostavil, porazenecky nekývol hlavou smerom k zamýšľanej partnerke pri stole a vykročil k druhému stolu za sprievodu hlasných pokrikov. Nikto to vtedy nahlas nepovedal, pokojne však mohli.

Nemohol predsa sedieť pri stole určenom pre lúzrov.

Lúzrov zo základnej školy Grunnviksskolan.

Julia dorazila do hotela medzi prvými. Vstúpila do veľkej miestnosti na druhom poschodí – tanečnej sály – aspoň podľa vyleštenej mosadznej tabuľky pripevnenej vedľa vysokých krídlových dverí. Táto miestnosť fungovala v tento večer ako priestor vyhradený na stretávku, kde sa mali zdržiavať, popíjať a zabávať, až kým sa nebude v reštauračnej časti podávať večera. Julia tam nikdy predtým nebola. Vedela, že táto miestnosť sa využíva na koncoročnú školskú tancovačku pre žiakov deviateho ročníka, na ktorej sa však nezúčastnila. Vysoký strop, z ktorého viseli tri obrovské krištáľové lustre, ťažké a nariasené závesy rámujúce vysoké okná, presklené krídlové dvere vedúce na terasu, z ktorej bol pekný výhľad na mesto, no pravdepodobne iba v roku, keď budovu postavili. Dnes ponúka úbohý výhľad na náprotivnú kancelársku budovu, pričom ich delí iba úzka ulička s množstvom kontajnerov a smetných nádob, akoby vystrihnutá z amerického filmu. Na jednom konci miestnosti postavili provizórnu scénu, ktorá s ňou štýlovo vôbec neharmonizovala a bola určite neskoršou prístavbou, potom tu bol provizórny bar, ponúkajúci pivo, víno či gin s tonikom, a pred ním rozostavené stoly na vysokej nohe.

Objednala si gin s tonikom, vzala ho do ruky, postavila sa do jedného rohu a pohľadom kĺzala po miestnosti, ktorá sa pomaly zapĺňala prichádzajúcimi spolužiakmi. Väčšina z nich prichádzala v skupinkách po štyroch či piatich. Jedným či dvoma taxíkmi. Očividne sa stretli skôr a začali oslavu v predstihu. Nikto Julii nezavolal a nespýtal sa jej, či sa k nim nechce pridať. Pobrala sa na toaletu, nie preto, lebo potrebovala, skôr preto, aby sa niekam zašila.

Keď Julia vošla dnu, narazila na Janet, jedno dievča z Tria. Stála pred zrkadlom a nanášala si na tvár ďalšiu vrstvu mejkapu, hoci jedna hrubá vrstva jej už pokrývala tvár.

„Julia!“ zvolala tým svojím vysokooktávovým tenkým hlasom, ktorý používajú dievčatá, keď si priveľa vypijú a ktorý ju tak neskutočne dráždil.

„Áno,“ odsekla Julia a všimla si, že Janet si takmer okamžite uvedomila svoju chybu, teda že si nezaslúžila taký priateľský a uvoľnený babský pozdrav.

„Máš fialové vlasy,“ skonštatovala Janet, keď si ju premerala od hlavy po päty.

„Viem.“

Podľa všetkého to bola jediná vec hodná komentára. Janet vložila lesk na pery do kabelky a bez slova vyšla von. Keď sa Julia vrátila do tanečnej sály, pridali sa k nej aj druhé dve členky Tria a hlasitosť v sále sa zvýšila o niekoľko decibelov.

Na stretávku prišlo menej ľudí, ako odhadovala. Z dvadsiatich deviatich spolužiakov prišlo iba devätnásť. Rovnakú účasť zaznamenali aj ostatné ročníky základnej, ale aj strednej školy. Ak to dobre odhadla, povedala by, že sa tam dohromady zišlo asi stotridsať osôb.

Na kus reči sa pri nej pristavilo iba zopár z nich. A tí, ktorí sa s ňou pustili do reči, to po chvíli vzdali, pretože sa ich neunúvala nič spýtať a už vonkoncom neprejavovala záujem o ich život. Neprišla na stretávku, aby obnovila staré putá alebo aby si našla nových priateľov. Prišla, aby im povedala pravdu. Aby pokazila atmosféru. A to vôbec nebola jej silná stránka. Vypila toho viac ako zvyčajne. Domnievala sa, že jej to pomôže, že jej to dodá odvahu. Ako vo sne. Bola v ňom potúžená alkoholom? Na tom vôbec nezáleží. V skutočnosti totiž bola.

„Julia?“

Otočila sa za hlasom. Chlapec, o niekoľko rokov mladší nielen od nej, ale aj od ostatných prítomných v miestnosti. Blonďavé vlasy, na bokoch vyholené, hnedé prívetivé oči, rovné zuby, pekný úsmev, na sebe mal uniformu čašníka a na hrudi pripnutú menovku, na ktorej stálo RASMUS. Aj napriek tomu jej trvalo iba zlomok sekundy, kým ho spoznala. On si však všimol jej nechápavý pohľad a ponáhľal sa s predstavovaním.

„To som ja, Rasmus. Grönwall.“

„Áno, Viem, najprv som ťa nespoznala, ale teraz...“

„Viem, je to už dávno.“

„Pracuješ tu?“

„Iba zaskakujem. Keď potrebujú výpomoc.“

„A čo robíš inak? Študuješ?“

„Nie, robím v obchode Ica Maxi, pri pokladnici... Netuším, čo chcem robiť neskôr. A čo robíš ty?“

„Študujem. Právo. V Lunde. Piaty semester.“ Rozhodla sa, že túto lož použije bez ohľadu na to, kto sa jej bude pýtať.

„Nemyslel som, že dnes večer prídeš.“

„To som si nemyslela ani ja... Ale nakoniec som prišla.“

Rasmus jej už nekládol viac otázok, iba kývol hlavou a rozhliadal sa po miestnosti, v ktorej sa intenzita hluku priamo úmerne zvyšovala s počtom pribúdajúcich hostí pri bare.

„Je tu veľa ľudí,“ skonštatoval. „Musím ísť pracovať.“

„Rada som ťa znova videla,“ povedala a uvedomila si, že to myslí úprimne.

„Aj ja som ťa rád videl. Tak zatiaľ.“

A odišiel. Julia ho pozorovala, ako zo stola zbiera poháre a fľašky. Rasmus Grönwall. Rebeccin mladší brat. Kedy ho videla naposledy? Pred ôsmimi či deviatimi rokmi? Vtedy mohol mať... štrnásť. Áno, presne tak. Jasne si to pamätala. Stretli sa náhodou v autobuse. Nevedel sa dočkať svojich pätnástych narodenín, aby mohol konečne jazdiť na mopede. Väčšina jeho kamarátov oslavovala pätnáste narodeniny už na jar, on však musel čakať až do jesene.

Naozaj naposledy, nie vtedy v autobuse, ho stretla na Rebeccinom pohrebe. Možno krátko po ňom. Bez Rebeccy však nemala dôvod, aby navštevovala dom rodiny Grönwallovcov. Z myšlienok ju vytrhol muž v saku, ktorý k nej pristúpil. Philip. Ktorého nebola pripravená stretnúť. Ešte nie.

„Ahoj,“ pozdravil ju a zastal asi meter od nej. Mlčal. Otočil sa k spoločnosti a odvrátil sa od nej. Škúlila po ňom. Čo chcel? Prečo tam len tak stál?

„Ako sa máš?“

„Dobre.“

Nič viac. Nijaké čo ty? Alebo ako sa máš ty? Alebo čokoľvek, čo by sa dalo tlmočiť ako náznak záujmu či povzbudenia, aby ich konverzácia mohla pokračovať ďalej.

„Donesiem ti niečo z baru?“

„Mám.“

„V poriadku.“

Urobil krok vpred, zastal, otočil sa k nej s vážnym výrazom na tvári, akoby ho niečo ťažilo. Zdalo sa, že sa chystá niečo povedať, ale potom si to rozmysel. A krátko nato ho už nebolo.

Zazvonil zvonček. Ktosi zo zamestnancov hotela, alebo možno zamestnanec firmy organizujúcej stretávku, vítal všetkých hostí a pozýval ich do jedálne. Dohodli sa na voľnom sedení, ale nakoniec z toho nič nebolo. Tu totiž rozhodoval Macke spolu s Triom. A to nielen o Philipovi. Obsadili jeden koniec stola a krátkymi rozkazmi – „Carl! Alva, poď! Milos sem!“ – sa im podarilo usadiť hostí zostupne podľa popularity od miesta, kde sedeli oni, až k Julii usadenej na opačnom konci stola.

Jedlo bolo konzumovateľné. Nie úplne zohriate, nie celkom chutné. Na tom však vôbec nezáležalo, bola príliš napätá, aby niečo zjedla. Čoskoro. Čoskoro sa všetko dozvedia.

Nemala v úmysle hrať ich hru. Ani prijať svoju starú rolu. Konverzácia na jej konci stola plynula veľmi pomaly. Všetci sa mohli zabávať, určite mali hromadu zážitkov z rôznych podujatí či bálov a dokázali spoločensky konverzovať, boli však cudzinci, ktorých spájala iba jedna vec – tri roky života, počas ktorých sa každodenne vídali bez toho, aby si zvolili spoločnosť toho druhého a tomu určite nevenovali ani jedinú myšlienku navyše. Teraz sa však vrátili do minulosti. A to tým najhorším možným spôsobom.

Boli takí úbohí! Všetci. Hrozne úbohí!

Počas celej večere neprehovorila ani slovo. Zbierala odvahu. Čakala na vhodný okamih. Keď sa pri stole zjavila obsluha, aby im ponúkla kávu, vstala zo stoličky. Uvažovala, či by nemala zacinkať čajovou lyžičkou o prázdny pohár, napokon si to však rozmyslela. Odsunula stoličku od stola, postavila sa a mlčky tam stála. Všimla si, že tí, čo sedeli najbližšie, sa spýtavo pozreli najprv jeden na druhého a potom na ňu. Má mať Julia príhovor? Nepravdepodobné. Niekto sa pokúšal zahriaknuť zvyšok davu, a tak sa jeden po druhom postupne utíšili, až napokon stíchla aj skupinka sediaca na náprotivnej strane stola. Macke, Trio a niekoľko ďalších, ktorých akceptovali do svojho úzkeho kruhu aspoň tento večer. Philip ich zahriakol, načo sa podgurážený Macke otočil k nemu, a keď zbadal, že kýva hlavou smerom k stolu, obrátil na  ňu pozornosť.

„No, dočerta, ty si si prichystala príhovor?!“ zvolal Macke a zdvihol svoj pohár, pričom sa mu podarilo obliať nielen seba, ale aj Janet. „Držte huby, Julia bude mať príhovor! Čušte!“

Úplné ticho nenastalo, lebo Janet si nemohla pomôcť a frflala, Emma si zas nemohla pomôcť a prenikavým hlasom sa ju pokúšala umlčať. Macke im znova rozkázal, aby držali huby, pričom svoje krvou podliate oči upieral priamo na Juliu.

Mlčky tam stála. Bolo to ako v jej sne, a zároveň nebolo.

Miesto, tváre, zvuky, vône, všetko bolo iné, to však nebolo najhoršie. Necítila sa rovnako ako v sne. Vôbec nie. Videla Mackeho, pamätala si jeho zahmlený pohľad blízko svojej tváre, jeho teplý dych, svoju bolesť, poníženie, ale na rozdiel od sna ju tie spomienky teraz neburcovali. Nedodávali jej silu.

Oslabovali ju.

Cítila strach. Neistotu. Vlastnú bezvýznamnosť.

„Tak povieš už niečo?“ skríkol Macke ponad stôl pokrytý bielym ľanovým obrusom. „Alebo tam budeš len tak postávať, ty vycivený trol?“

„Chystám sa povedať...“ hlesla, keď sa konečne všetci prestali smiať na jeho komentári o trolovi. „Chystám sa všetkým povedať niečo o tebe.“

A potom znova zmĺkla. Všetky tváre, Janetino ponosovanie v pozadí, odvracajúce sa tváre, všetkých sa zmocňoval trápny pocit, možno vedeli, kam tým smeruje. Bezpochyby o tom kolovali chýry už pred desiatimi rokmi.

„Čo chceš o mne povedať?“ zaujímal sa Macke. Zdalo sa jej to, alebo naozaj počula v jeho tóne ostrosť? Nevyslovenú hrozbu, varovanie, aby nezašla priďaleko a neskazila mu večer, čo spôsobilo, že sa vnútorne scvrkla.

„Buď už niečo povieš, alebo si sadneš, ty zasraná čudáčka!“

Nedokázala zo seba vysúkať ani slovo a zároveň sa nevedela prinútiť, aby sa posadila. Bez slova vyšla z jedálne. Vnímala, že Macke za ňou niečo kričí, nerozumela však čo. V ušiach jej hučalo. Trio sa smialo. A určite sa k nemu pridali aj ďalší. Ich smiech ju prenasledoval, keď sa ponáhľala cez prázdnu tanečnú sálu, až kým nevyšla na terasu tiahnucu sa okolo celej budovy a nezavrela za sebou sklené dvere. Urobila niekoľko krokov vpred, zastala pri nízkom zábradlí a zhlboka dýchala. Trasúcimi sa rukami vybrala z vrecka balíček cigariet. Zapálila si, riadne si potiahla a vydýchla oblak dymu do vzduchu. Aká je len hlúpa! Kto si myslí, že je? Prečo si myslela, že by to dokázala? Do očí jej vystúpili slzy. Ďalší dôkaz jej slabosti. Nahnevane si ich zotrela chrbtom ruky.

„Ako ti je?“

Julia sa otočila. Stál za ňou Rasmus, z jeho tmavých očí sálala neha.

„Dobre, ja len... Sú neuveriteľne úbohí.“

„Sú ožratí.“

„To nie je tým, mám na mysli toto všetko. Dočerta, načo sa máme stretávať? Nemáme nič spoločné, nikto sa za tých desať rokov vôbec nezmenil. Akoby sa zastavil čas. Nikto z nich nemá odvahu vyrásť a dospieť. Kurva, ako to tu nenávidím!“

Bola to pravda, ale iba čiastočná. Nenávidela aj samu seba. Lebo utiekla ako taký zbabelec. Nevyužila šancu, ktorá sa jej ponúkla. Ako si mohla myslieť, že má nejakú šancu?

„Máš cigu?“

Julia mu ponúkla balíček, on si jednu vybral a ona mu ju vzápätí pripálila. Chytil jej ruky do svojich, aby spoločne vytvorili plameňu závetrie. Mal teplé ruky. Vidieť ho s cigaretou v ruke bol veľmi zvláštny pohľad. Riadne opeknel, napadlo jej. Nikdy o ňom nerozmýšľala v podobných súvislostiach. Nikdy na to nemala dôvod. Pre ňu bol vždy iba Rebeccin mladší brat, ktorý sa im zväčša plietol pod nohy, takže jej príšerne liezol na nervy. Nikdy sa k nim nechcel pridať, ale nikdy ich ani nenechal na pokoji a utekal za mamou s každou hlúposťou, ktorú vyviedli.

„Prečo si sem prišla?“ spýtal sa jej, doprial si riadny šluk a vzápätí vydýchol oblak dymu. „Dalo sa predpokladať, že to takto dopadne.“

„Mala som plán.“

„Aký?“

Pokrútila hlavou, lebo jej predstava pomsty, spravodlivosti a očistca jej pripadali zrazu detinské, ako naivný sen. Pokojne si mohla želať jednorožca alebo Nobelovu cenu.

„Nijaký, bolo to hlúpe.“

Viac sa jej nepýtal. Akoby vycítil, že sa o tom nechce baviť. Dobrá vlastnosť. Mlčky stáli pri zábradlí a fajčili. Zdvihla zrak. Jasná hviezdnatá obloha.

„Si krásna.“

„Prosím?“

Otočila sa k nemu tvárou. Počula dobre? Žartoval? Jeho pohľad to nenaznačoval.

„Si krásna. Pekné šaty, a páči sa mi aj tvoj účes. Vyzeráš ako tá herečka z filmu Scott Pilgrim proti celému svetu.“

„Neviem, čo to je.“

„Je to film, na začiatku skôr seriál, ale ty sa na ňu neuveriteľne podobáš.“

„Aha.“

„Áno.“

Ďalej fajčili v tichosti. Jej to vôbec neprekážalo. Dospel, v mnohých ohľadoch, ale stále to bol chlapec, ktorého poznala, ktorý poznal ju, ktorý vedel, kto je a akceptoval to.

„Čo nové doma?“ spýtala sa. Nie preto, aby prerušila ticho, pýtala sa, lebo ju to naozaj zaujímalo.

„Všetko v poriadku.“ Rasmus si potiahol z cigarety a pokrčil plecami. „Vedela si, že mama a otec sa rozviedli?“

„Nie.“

„Pred štyrmi rokmi. Nedokázali sa zmieriť s jej smrťou.“

A ty áno? Pomyslela si Julia. Lebo ja si nemyslím, že som sa s tým zmierila.

„To je mi ľúto,“ povedala namiesto toho. „A ako sa majú?“

„Otec si našiel novú ženu, ale myslím, že obaja sa majú dobre.“

„Pozdrav ich odo mňa.“

„Odovzdám. Ako dlho plánuješ zostať v meste?“

„Neviem.“

„Budeš tu ešte zajtra?“

„Možno. Prečo sa pýtaš?“

„Čo keby sme sa videli?“

Ich pohľady sa znova stretli. V jeho nežných očiach sa zračila nádej. Pamätala si tie oči, vždy keď vošiel do Rebeccinej izby a zaujímal sa, čo robia a či sa k nim môže pridať.

„Samozrejme, prečo nie?“