Ukážka z elektronickej knihy

THE LIFE-CHANGING MAGIC OF NOT GIVING A F**K

Copyright © 2015 Sarah Knight by Agreement with Hatchette Book Group, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague

All rights reserved.

Translation © Kristína Horková 2021

Design © Motýľ design 2021

Cover design by Zuzana Ondrovičová

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2021

ISBN: 978-80-8164-243-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Poondiate vyhlásenie

Táto kniha je o neriešení. Priznávam, že s cieľom prakticky odmerať svoje metódy som zo svojho života vykázala mnoho predmetov, konceptov, podujatí, činností a ľudí. Možno nebudete súhlasiť so všetkými mojimi krokmi. Beriem. Možno sa dokonca v nasledujúcich stránkach nájdete, najmä ak máte malé dieťa, ste karaoke nadšenec, patríte medzi mojich priateľov, členov rodiny alebo bývalých kolegov. Ak je to tak, buď máte pravdu, alebo si to len namýšľate. V každom prípade, ak vás niečo z toho, čo som napísala, vytočilo, potom si zúfalo potrebujete prečítať túto knihu. Preskočte rovno na stranu 34: „Prestaňte riešiť, čo si myslia ostatní.“

Poznámka na okraj: Nech vám ani nenapadne myslieť si, že túto paródiu pripravila, schválila, podporila a autorizovala samotná Marie Kondo alebo jej vydavatelia.

Úvod

Ak ste ako ja, pravdepodobne už príliš dlho riešite neprimerane veľké množstvo vecí. Ste vysilení a cítite, že život vám naložil toho na plecia poriadne veľa. Vaše záväzky vo vás vyvolávajú stres, úzkosť, možno dokonca paniku.

Kniha Umenie neriešiť je určená pre tých z nás, ktorí pracujeme pridlho, zabávame sa primálo a nikdy nemáme dosť času na ľudí a veci, ktoré nás robia skutočne šťastnými.

Tesne pred tridsiatkou som si začala uvedomovať, že sa dá riešiť aj oveľa menej, no až takmer v štyridsiatke som prišla na to, ako to v živote uplatniť v širšej škále. Táto kniha je vrchol všetkého, čo som sa naučila o neriešení. Je svedectvo radosti, ktorú mi neriešenie prinieslo, a podrobný sprievodca pre tých, ktorí sa chcú vymaniť z okov riešenia a viesť zdravšie a šťastnejšie životy.

Ak vám názov tejto knihy niečo vzdialene pripomína, gratulujem! Znamená to, že ste nežili v jaskyni, keď sa kniha odborníčky na neporiadok Marie Kondo Kúzelné upratovanie vyšplhala na prvé miesta rebríčkov bestsellerov po celom svete. Milióny ľudí objavili dvojkrokovú metódu KonMari, podľa ktorej sa máte zbaviť vecí, ktoré „nevyvolávajú radosť“, a následne upratať tie, ktoré vám zostali. Výsledkom je čistý, pokojný obytný priestor, ktorý podľa pani Kondo podporuje aj zmeny mimo vášho domova.

Čo má však japonská kniha o upratovaní spoločné s manifestom o umení neriešiť?

Už som si myslela, že sa ani nespýtate!

Pani Kondo môže byť síce dokonale upravená, pôvabná a šikovná v organizovaní materiálneho neporiadku, ale ja mám pre vás v rukáve čosi iné…

Upracte si zásuvku so svojimi starosťami

V lete roku 2015 som dala výpoveď z jedného renomovaného vydavateľstva. Ukončila som kariéru, ktorú som budovala pätnásť rokov, aby som mohla odštartovať svoj vlastný biznis ako editorka a spisovateľka na voľnej nohe. V deň, keď som opustila tú výškovú kancelársku budovu (po korporátnom rebríčku som sa spustila rýchlejšie ako striptérka po tyči pri svojom poslednom nočnom čísle), som eliminovala jednu celú kategóriu starostí, ktoré mi dovtedy spôsobovali moji nadriadení, kolegovia, dochádzanie, môj šatník, budík a mnoho iného.

Už ma viac nemuseli trápiť obchodné konferencie. Hodila som za hlavu „business casual“ spolu s firemnými informačnými stretnutiami. Prestala som počítať, koľko mi zostáva dní dovolenky, ako väzeň, ktorý si na stene cely odškrtáva dni do konca trestu.

Hneď ako som sa vymanila z jarma korporátnej letargie, zrazu som mala k dispozícii viac času, ktorý som mohla slobodne využiť podľa vlastného uváženia. A tak som sa vždy vyspala pekne do ružova, obedovala som so svojím manželom, pracovala na niekoľkých externých zákazkách (alebo som zamierila na pláž) a newyorskému metru som sa vyhýbala ako čert krížu.

Tiež som si prečítala knihu Kúzelné upratovanie. Keďže vo všeobecnosti sa považujem za celkom poriadkumilovného človeka, rady pani Kondo som až tak zúfalo nepotrebovala. Vždy sa však snažím nájsť spôsob, ako by sa náš byt čo najviac priblížil tým z časopisov – a napokon, so svojím časom som si mohla robiť, čo som len chcela, ísť si schrupnúť alebo poupratovať.

Musím povedať, že knižka splnila presne to, čo sľubovala. Bola takmer… dovolím si napísať… kúzelná?

V priebehu niekoľkých hodín mi Marie Kondo pomohla zorganizovať zásuvku s manželovými ponožkami, čo zahŕňalo vyhodenie ponožiek, ktoré nemáte radi a nenosíte (v tomto prípade ponožiek, ktoré on nemal rád a nikdy nenosil), a poskladanie zvyšných ponožiek pekne do radov, aby ste ich pri najbližšej návšteve zásuvky mohli vidieť všetky naraz. Keď môj manžel, ktorý si pôvodne myslel, že mi s tými ponožkami úplne preskočilo, uvidel výsledok, hneď zmenil názor. Na druhý deň si sám rovnakým spôsobom upratal aj ostatné zásuvky spolu so šatníkom.

Ak ste knihu Marie Kondo nečítali, dovoľte, aby som vám vysvetlila, kde sa v nás vzala toľká motivácia.

Okrem toho, že sme sa zbavili vecí, ktoré sme už nepotrebovali alebo nenosili (vďaka čomu sme sa mohli tešiť z ostatných možností, ktoré nám zvýšili), sme ušetrili aj kopu času, ktorý nás zvyčajne stálo dumanie nad výberom správneho outfitu (pretože teraz vidíme všetky veci naraz), nič sa už v zásuvke „nestratí“ (pretože dodržiavame Mariin spôsob skladania) a tiež perieme oveľa zriedkavejšie (pretože sme sa nedali obalamutiť, že si nemáme čo obliecť, zatiaľ čo v skutočnosti sú všetky naše dobré veci pokrkvané pod nohavicami, ktoré už nezapneme).

Inými slovami: Odkedy vidíme všetky svoje ponožky naraz, je nám sveta žiť. Preto som niekoľko nasledujúcich týždňov strávila ospevovaním Marie Kondo pred každým, kto bol ochotný počúvať (veľa sa ich nenašlo).

Pod vplyvom svojej výpovede z práce a upratovaných ponožiek ma zrazu pochytila úplne nová nálada, ktorá mi mala zmeniť život!

Je jasné, že keď som sa rozhliadla po svojom nezvyčajne upratanom byte, cítila som sa pokojnejšie. Mám totiž rada čisté povrchy a zorganizované kuchynské poličky. No až sloboda nadobudnutá po odchode z práce, v ktorej som nebola šťastná, a možnosť začleniť späť do svojho života ľudí, veci, udalosti a hobby, ktoré ma tešili, vo mne vyvolali tú skutočnú radosť. Tie z môjho života nevyhnalo dvadsať párov rozhádzaných ponožiek, ale príliš veľa povinností a mentálneho neporiadku.

Vtedy som si uvedomila… že tu predsa vôbec nejde o tie ponožky, však?

Nechápte ma zle, obdivujem Marie Kondo za to, že odštartovala revolúciu v upratovaní fyzických priestorov, aby ľuďom priniesla do života viac radosti. Mne pomohla, a očividne aj miliónom ľudí po celom svete. Ako sama píše vo svojej knihe: „Skutočný život sa začína až vtedy, keď si upracete svoj dom.“

Môj dom je už čistučký. Skutočná mágia však nastala vtedy, keď som sa zamerala na veci, ktoré v živote riešim.

No poďme pekne poporiadku.

Umenie mentálneho upratovania

Odmalička beriem všetko veľmi vážne. Možno aj vy.

Keďže sa považujem za perfekcionistku s vysokými ambíciami, prakticky celé detstvo a dospievanie som nevedela, kde mi hlava stojí. Vzala som si na plecia niekoľko projektov, úloh a štandardizovaných testov, len aby som svojej rodine, priateľom, dokonca aj bežným známym dokázala, že si zaslúžim ich rešpekt a obdiv. Stretávala som sa s ľuďmi, ktorých som nemala rada, len aby som pôsobila prívetivo; robila som podradné roboty, len aby som pôsobila nápomocne; jedla som veci, ktoré sa mi hnusili, len aby som pôsobila zdvorilo. V skratke, príliš dlho som riešila priveľa vecí naraz.

A tak sa žiť nedalo.

Prvého človeka, ktorý neriešil, som stretla krátko po svojej dvadsiatke. Volajme ho Jeff. Bol úspešný podnikateľ so širokým okruhom priateľov, ktorý jednoducho kašľal na veci, ktoré nechcel robiť. Napriek tomu bol u mnohých obľúbený a rešpektovaný. Neukázal sa na tanečnom vystúpení vášho batoľaťa ani vás neprišiel podporiť na cieľovej rovinke vášho sedemnásteho behu na päť kilometrov. Nikomu to však neprekážalo, pretože Jeff bol jednoducho taký, veď viete. Bol to milý a spoločenský chlapík s dobrým menom, no očividne riešil len veci, ktoré boli preňho mimoriadne dôležité, ako mať blízky vzťah so svojimi deťmi, hranie golfu, pozeranie obľúbenej večernej šou. A všetko ostatné?

Neriešil.

Vždy však vyzeral, že je so sebou maximálne spokojný, a, nuž, jednoducho šťastný.

Po každom našom stretnutí som si vzdychla. Kiežby som bola viac ako Jeff.

Keď som mala okolo dvadsaťpäť rokov, býval pod nami sused, ktorý nám robil zo života peklo. Napriek tomu mi z nejakého dôvodu tak záležalo na tom, čo si o mne myslí, že som sa jeho šialeným požiadavkám neustále podriaďovala. (Raz napríklad donútil moju priateľku pochodovať po mojom byte v čižmách na vysokých podpätkoch, zatiaľ čo ja som s ním v jeho obývačke o poschodie nižšie načúvala, a hoci som nič nepočula, rozhodne som súhlasila, že „robí príliš veľký rámus“.)

Očividne mu preskočilo, tak prečo mi záležalo na tom, či sa mu páčim, alebo nie? Spätne si uvedomujem, že pána Rosenberga som mala prestať riešiť, odkedy obvinil moju spolubývajúcu z „hlučného cvičenia“ v izbe nad svojou spálňou, keď bola práve na dvojtýždňovom výlete po Európe.

O niekoľko rokov neskôr som sa zasnúbila a začala plánovať svadbu – udalosť, ktorá si vyžaduje hojné množstvo riešenia: rozpočet, miesto, catering, šaty, fotografie, kvety, kapela, zoznam hostí, pozvánky (ich znenie a veľkosť), sľuby, torta a mohla by som pokračovať donekonečna. Na mnohých z týchto vecí mi naozaj záležalo, ale riešila som aj tie, ktoré mi boli ukradnuté, pretože vtedy som to inak nevedela. Tak som sa vystresovala, že ešte nikdy som nebola so sebou taká nespokojná a nešťastná. Keď prišiel náš veľký deň, mávala som migrény, neustále bolesti brucha a vyhodila sa mi žihľavka rovnakej ružovej farby, akú mali kvetinové ornamenty na mojich svadobných šatách.

Keď si na to spomínam, kladiem si otázku, či nebola hádka na hostine s mojím manželom o tom, či chceme dať zahrať pieseň Brown-Eyed Girl, iba zbytočnou stratou môjho (alebo jeho) času.

Naozaj bolo nutné zaoberať sa takým detailom ako výber predjedla, z ktorého sa nám aj tak nič neušlo, pretože sa všetko zjedlo počas nášho fotenia?

Nie.

Podarilo sa mi však aj jedno malé víťazstvo, čo už vtedy naznačovalo mierny pokrok: zoznam hostí som síce riešiť musela (pretože rozpočet som jednoznačne nemala na háku), ale viete, čo ma nikdy netrápilo? Zasadací poriadok!

Rozhodnutím, že naši svadobčania už nie sú malé deti, aby potrebovali pomoc pri výbere miesta na podujatí, kde sa budú kŕmiť, opíjať a zabávať na môj účet, som ušetrila hodiny, ak nie desiatky hodín strávených dumaním nad pôdorysom priestorov a presúvaním tiet, ujov a hostí so sprievodom ako na nejakej posratej šachovnici. Hurá!

Riešenie celého toho svadobného cirkusu ma vyčerpalo. Mlela som z posledného. Neriešený zasadací poriadok bol však pre mňa iskierkou nádeje. Vedela som, že by mi na ňom malo záležať, ale nebolo to tak. Namiesto toho, aby som uprednostnila pocit povinnosti pred svojím osobným názorom, som sa rozhodla neriešiť a nechať, nech si hostia usadia svoje ctené zadky, kam sa im zachce. Myslíte, že sa niekto nervóznej neveste sťažoval? Nesťažoval.

Hmm…

Krôčik po krôčiku som v priebehu nasledujúcich rokov prestala riešiť maličkosti, ktoré ma len vytáčali. Neprijala som pozvanie na niekoľko pracovných večierkov. Z Facebooku som si vymazala zopár vskutku otravných ľudí. Odmietla som pretrpieť ďalšiu „čítačku“ niečej „hry“.

Postupne som sa cítila lepšie. Odľahčene. Pokojnejšie. Nemala som problém zložiť slúchadlo telemarketérom, odmietnuť víkendový výlet, na ktorom sa mali zúčastniť aj deti, ani prestať pozerať druhú sériu seriálu Temný prípad hneď po prvej epizóde. Dostávala som sa do vlastnej kože a mohla som sa viac sústrediť na ľudí a veci, ktoré, ako by povedala Marie Kondo, vo mne vyvolávajú radosť.

Čoskoro som si uvedomila, že aj ja mám k tomuto kúzelnému umeniu, ktoré vám zmení život, čo povedať.

Prináša vám niečo radosť? V tom prípade to jednoznačne riešte.

Relevantnejšia otázka znie:

Vytáča vás to?

Ak áno, urýchlene to musíte prestať riešiť. A ja vám ukážem, ako na to.

Vyvinula som program na upratanie a reorganizovanie duševného priestoru pomocou neriešenia. Neriešiť pritom v mojom ponímaní znamená, že neplytváte časom, energiou alebo peniazmi na veci, ktoré vás ani nerobia šťastnými, ani nijak nezlepšujú váš život (vytáčajú vás), aby ste mali viac času, energie alebo peňazí na veci, ktoré vás, naopak, tešia.

Volám to metóda Neľutujem a má dva kroky:

1. rozhodnúť sa, čo nebudete riešiť,

2. uviesť neriešenie do praxe.

A, samozrejme, keď obidva kroky úspešne splníte, nemali by ste „nič ľutovať“.

Moja metóda je celkom jednoduchá. V tejto knihe vám ponúkam nástroje a nový uhol pohľadu, pomocou ktorých sa ju naučíte používať, čím si radikálne zlepšíte svoj každodenný život. Keď raz začnete využívať metódu Neľutujem, už sa viac nebudete chcieť alebo musieť zbytočne nervovať kvôli ničomu.

Kúzelné umenie neriešiť

V tejto knihe sa naučíte:

prečo je vaša posadnutosť tým, čo si o vás myslia ostatní, vaším najväčším nepriateľom a ako sa jej zbaviť,

ako si riešenie roztriediť do kategórií, aby sa vám ľahšie rozlišovalo, čo vám prináša radosť a čo vás vytáča,

jednoduché kritériá toho, či by ste niečo mali riešiť alebo nie (napríklad Ovplyvňuje to okrem mňa aj niekoho iného?),