Ukážka z elektronickej knihy

Text © 2021 by Roman Juhás

Design © 2021 by Zuzana Chmelová

Slovak edition © 2021 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-8195-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

predslov

Udalosti opísané v tejto knihe sú pravdivé. Hoci to niekedy vyzerá ako v Tarantinovom filme, všetky sa skutočne odohrali. U nás na Slovensku.

Niektoré mená som zmenil, prípadne používam len krstné mená, pretože dotyčné osoby by zrejme nemali záujem byť v tejto knihe zmieňované. Trvalo mi takmer dvadsať rokov, kým som sa na prežité udalosti dokázal pozrieť s dostatočným nadhľadom, aby som o nich mohol písať. Zároveň dnes môžem s plným vedomím povedať, že s odstupom času nepociťujem voči nikomu hnev ani krivdu. Všetko je presne tak, ako má byť.

detstvo

Vyrastal som v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch v obci blízko Bratislavy. Moje detstvo bolo radostné, dedinské a veľmi pestré na zážitky. Nikto zo širšej rodiny nevie dodnes pochopiť, kde sa vo mne vzala tá neuveriteľná vášeň pre populárnu hudbu. Mnohé decká si pospevovali hity, nahrávali pesničky na magneťák, ale nikto tomu neprepadol tak ako ja. Za najväčšie šťastie vo svojej hudobnej kariére považujem bývanie v lokalite s dobrým signálom rakúskeho rádia Ö3. Veľmi sa mi totiž nepáčili pesničky, ktoré ponúkal Československý rozhlas, a takmer vôbec ma neoslovila československá populárna hudba. Aspoň nie v období budovania socializmu.

V sedemdesiatych rokoch som ako školopovinný chlapec úplne prepadol kapelám typu Boney M, ABBA, Queen, Bee Gees či Smokie. Pesničky som si pospevoval foneticky, lepil plagáty na steny a asi vo veku dvanásť rokov som začal sledovať hitparády. V nedeľu večer si veľká časť Bratislavy – vrátane mňa – vypočula rakúsku hitparádu na Ö3 s moderátorom Udom Huberom. Ja som však podstatne viac podľahol americkej hitparáde, ktorú uvádzal Casey Kasem. Tiež ju vysielalo rádio Ö3, vždy v sobotu o šiestej. Už vtedy som pod rúškom intimity detskej izby napodobňoval moderátorov ako Casey a za pomoci fiktívneho mikrofónu, ktorý predstavovala stolná lampa, som uvádzal jednotlivé pesničky. Začal som snívať veľký sen – že budem dídžej v rádiu. Tento sen bol však nielenže veľký, ale v tom čase a priestore aj celkom nerealizovateľný. V Československu bol len jeden štátny rozhlas, kde vysielali na môj vkus biedne málo dobrej populárnej hudby. Moderátori na mňa navyše pôsobili strašne nudne a strojene – ja som jednoducho sníval o niečom inom.

V prvom ročníku na gymnáziu som si našiel kamaráta, ktorý bol podobný music lover ako ja, a tajne sme kuli plány, že emigrujeme do USA. Predstavovali sme si, že práve tam na nás čakajú, aby sme rozvírili hladiny šoubiznisu.

V zime roku 1982 sa skončila moja nádejná futbalová kariéra. Ako mnohí chlapci u nás v obci, aj ja som hrával futbal. V štrnástich rokoch ma „ostaršili“ a absolvoval som zimnú prípravu s dorastencami. V šatni však so mnou sedeli takmer dospelí spoluhráči. V jednom prípravnom zápase na zľadovatenom teréne nášho tréningového ihriska ma hosťujúci hráč sfauloval tak nešťastne, že mi zlomil nohu hneď na dvoch miestach. Našťastie sa mi zrástla aj bez operácie a bez následkov mi slúži dodnes. Obdobie rekonvalescencie bolo zlomové. Sám doma s ťažkou sadrovou nohou som niekoľko týždňov nepretržite počúval rádio, nahrával si pesničky a na papier písal poradie americkej hitparády, ktorú z Hollywoodu uvádzal každý týždeň spomínaný Casey Kasem.

V pätnástich rokoch som začal chodiť na prvé diskotéky. Konali sa v niekdajších kluboch SZM a trvali maximálne do desiatej. Bavili ma neskutočne! Pravidelne som s obdivom „okukával“ najmä dídžejov. Vtedy som zistil, že diskotekári – ako sa oficiálne za socializmu označovala práca, o ktorej som sníval – sa delili na dve kategórie. Prvú skupinu tvorili dídžeji so záujmom o techniku, zvukovú aparatúru a ďalšie technické trendy, ktoré sa z roka na rok vylepšovali – vrátane svetelnej techniky, rôznych efektov a podobne. Druhá skupina, kam som patril aj ja, zasa podľahla populárnej hudbe ako takej – mala prehľad v hitparádach, k dispozícii nové nahrávky a v neposlednom rade cit namixovať skladby tak, aby rozprúdila zábavu. Najoptimálnejšie bolo, ak sa skĺbili oba prvky. Ja osobne som vynikal len v tom druhom. Technika, efekty, svetlá či zosilňovače ma veľmi nezaujímali, skôr ma ťahali „dolu“, pretože som disponoval príšernou, nespoľahlivou aparatúrou. Aj tento problém som neskôr čiastočne vyriešil, ale k tomu sa ešte dostaneme.

vzor

Mojím vzorom bol legendárny bratislavský dídžej Jožko Sloboda, narodený v roku 1950. Jožko je nestor slovenského dídžejingu, a nech sa spýtate kohokoľvek, kto vyrastal v Bratislave a blízkom okolí, s najväčšou pravdepodobnosťou vám povie, že Jožko bol o level vyššie než ktorýkoľvek iný dídžej v tej dobe. Mimochodom, diskotéky ako fenomén vznikli v Amerike až na konci šesťdesiatych rokov minulého storočia a hlavný rozmach zaznamenali začiatkom sedemdesiatych rokov. Aj v Británii sa ľudia začiatkom šesťdesiatych rokov, keď nastúpili Beatles, bavili väčšinou na rockovú hudbu a diskotéky si obľúbili v podobnom čase ako v USA. Absolútnym priekopníkom v zavedení skutočnej disko hudby s reálnym diskdžokejom je Scotch club, ktorý otvorili v roku 1959 v západonemeckom meste Aachen. Išlo o prvý klub, kde pre zábavu nezavolali barovú ani rockovú kapelu, ale kúpili gramofón. K nemu sa posadil istý chlapík, pôvodnou profesiou novinár, ktorý návštevníkom púšťal do tanca nahrávky z gramoplatní a zároveň ich aj uvádzal cez mikrofón. Tento pionier dídžejingu si neskôr hovoril DJ Heinrich a patrí k prvým lastovičkám v danom odvetví.

Jožko Sloboda mi v rozhovore prezradil aj niečo o histórii diskoték v Bratislave. Spomínal, že prvé diskotéky sa konali zhruba v roku 1969 v pivniciach na Obchodnej ulici. Veľkej popularite sa tešili niekdajšie kluby STEPS a MUKO, kde Jožko hrával od roku 1973. Celá jedna generácia Bratislavčanov, ktorá mala do činenia s populárnou hudbou alebo umením ako takým, si dodnes spomína na klub na Záhradníckej ulici, kde Jožko Sloboda hrával v rokoch 1976 až 1983. Išlo o mládežnícky klub a diskotéky v ňom sa končievali väčšinou o desiatej večer. Rovnako to bolo aj v dvoch legendárnych kluboch v ére osemdesiatych rokov, a to v klube Rozvoj v bratislavskom Prievoze a v klube Rozkvet v Ružinove. Progresívne diskotéky, najnovšie klubové vychytávky z britských a amerických tanečných klubov a k tomu nadšení mladí ľudia, často študenti konzervatória či iných umeleckých škôl. Jožkovi podľa vlastných slov vyhovovali skoré konce diskoték, bol totiž regulárne zamestnaný ako inžinier v Podniku zahraničného obchodu a práci sa pokúšal venovať naplno. Pôsobenie v PZO mu poskytovalo aj benefit vycestovať do západnej Európy, odkiaľ si nosil najmä platne. Jožko si zaspomínal, ako v roku 1969 vycestoval po prvý raz do Londýna a hneď absolvoval v Hyde Parku koncert Rolling Stones. Neuveriteľné zážitky.