Hrebeňom
Nízkych Tatier

Venované všetkým, ktorí milujú

sLOVEnsko, hory a turistické topánky

Pavel „Hirax“ Baričák

Hrebeňom
Nízkych Tatier

Traja vlci horou

Copyright © HladoHlas Group, spol. s r. o., Martin 2020

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2020

Photos © Pavel „Hirax“ Baričák, Ján Marton a Juraj Hnilica, 2020

Graphic Design & Layout © Pavel „Hirax“ Baričák, 2020

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

ako svoju 105. publikáciu v roku 2020

Zodpovedná redaktorka textu Anna Fričová

Úprava fotografií Pavel „Hirax“ Baričák a Pavol Kurhajec

Vytlačila Tlačiareň P+M, Turany

Prvé vydanie, 2020

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hladohlas.sk, objednávky@hiraxshop.sk

Hiraxove úvahy, glosy, básne, fotky, ukážky z románov a cestopisov:
www.pavelhiraxbaricak.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk
Facebook: Pavel „Hirax“ Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-8216-013-3

Kojoti na výlete

(Berte to ako úvod)

Skutočných kamarátov človek nemá veľa. Mnohí sa tvária ako priatelia, ale keď príde na lámanie chleba, premenia sa na mŕtvych chrobákov. Najhorší variant je, keď vám ten z Top 10 bodne do chrbta nôž a vy ledva vydýchnete: „Aj ty, Brutus?“ I to sa stáva...

Ja si od určitého času do košiara svojich najbližších duší nepúšťam len tak dakoho. Vlastne – tí ľudia si tie dvierka musia otvoriť sami, ale ja im s tým rád pomôžem. Stačí, ak naše duše ladia, smejú sa, chápu navzájom a potom to ide hladko-obratko akosi samo. Je to obojstranný proces, keď tok nadobúda na sile, šírka prenosu dát sa zhusťuje, hĺbka i kvalita vzťahu naberajú na intenzite, jemnosti, pavučina spoznávania dosahuje vrcholné hodnoty. Je to láska bez dotyku tiel, dobíjanie sa navzájom energiou bez toho, aby ste sa dokonca často stretávali. Stačí vedieť, že ten druhý je...

V ženských kruhoch je obľúbený fór – dobrá kamarátka na vetu: „Ja by som ho zabila!“ odpovie: „Dobre, ale kam ho zakopeme?“ Z môjho mužského vnímania sveta považujem za dobrého priateľa toho, komu zavolám aj o druhej ráno, on zdvihne, a ak potrebujem pomoc, neváha, vypočuje ma, príde, zapne všetky svoje motory a schopnosti pomoci, proste je pri mne. Aj keby bol v Bangladéši. Lebo niekto fyzicky sedí na vašej posteli, ale i tak pri vás nie je, no iný je na druhej strane planéty a podopiera vás.

Básnik, prozaik, hudobník a spevák Ján Marton zo Svitu aj martinský hudobník a spevák Juraj „Ďurikes“ Hnilica medzi mojich naj kamarátov jednoznačne patria, takže keby mi Janko Marton telefonoval napríklad o tretej ráno, zdvihnem mu. Lenže on vtedy volal niečo po obede v bežný pracovný deň:

– Pali, volal mi Ďuri! Má parádny nápad!!! – zvestoval mi Janík.

– No daj, – čakal som všetko, lebo z Ďuriho vie vzísť hocičo – od ponoru v škatuľke na mydlo k vraku Titaniku až po vystrelenie sa v štupli od šampanského na Mars. Potom sa čuduje, že na drvivú väčšinu ponúk mu odo mňa príde odpoveď „nie“.

– Pôjdeme do lesa! – jasal Janko a mne došlo, že som z tých troch asi jediný, čo nič nebral.

– Obdivuhodný nápad! Originálny ako prasa, – predstieral som nadšenie.

– Chápeš, Ďuri stál v lese a napadlo ho, že si spravíme trip... Zoberieme stan a pôjdeme do lesa. Chápeš? – lapal od vzrušenia Janík dych.

– Chápem. Ďuri aplikoval svoju magickú bylinku a potom prišiel tento šokujúco originálny impulz, – prestal som už zastierať sarkazmus.

– Pôjdeme do lesa, bude to neskutočné... – nepočúval ma kamarát, ktorý je pre zmenu silný a obetavý pivár. Nečudo, že sa vo mne začali rodiť otázky typu, či práve vo svojej obľúbenej popradskej Čistiarni nedorazil siedmy kúsok.

– Budeme sa volať kojoti na výlete... – mal všetko domyslené, nebolo medzery.

Aj by som na ten hovor zabudol nebyť jeho entuziazmu v slovách a keby na druhý deň ráno Ďurikes neotvoril spoločnú komunikačnú skupinu Kojoti na výlete na messengeri.

– Spoločný chat kojotov na výlete, – padla prvá veta v ňom.

„A dosť!“ dochádzala mi trpezlivosť, zavolal som Jankovi a navrhol mu, že môžeme ísť na tri-štyri dni stanovať do Slovenského raja k známym, ktorí vlastnia penzión Salamander, že sme tam s rodinkou nedávno boli a bolo úžasne. Dakde vzadu na ich pozemku by sme si postavili stan a vychádzali by sme každý deň na túry po božskom Slovenskom raji, previezli sa loďkou po Palcmanskej maši. Večer by sme končili na pivku v Dedinkách či na parádnej pizzi v pizzerii Lumaro, kde čapujú skvelého Bakalářa, o nič horšieho od chutného bezfiltráku, v dedinskej krčmičke kúsok, čo by šabľou dohodil, od pizzerie.

Janko keď počuje vety, v ktorých sa skloňuje slovo „pivo“, možno ho na chlieb natrieť, žiaden kumšt. Okamžite súhlasil s mojím návrhom. Sľúbil to predniesť aj Jurajovi. Vízia, že štyri dni kvasíme kdesi v hlbokom lese, Ďuri dvíha paže ku korunám stromov ako šaman a po požití svojho magického tabaku s ezoterickým precítením vyhlasuje les za svoj nesmrteľný oltár, bola zažehnaná. „Keď už na toľko dní od rodiny, tak aspoň nech si dáme poriadne do tela. Chce to hýbať sa, prejsť hodný kus sLOVEnska,“ začal som sa v mysli tešiť.

O to viac som zostal šokovaný, keď som telefonoval s Ďurim a ten hodil do pléna ešte lepší nápad. Bol o pár stupňov náročnejší než ten môj „rajský“. Znel: Prechod Nízkymi Tatrami. Myslel to vážne, lebo neskôr mi od neho v maili prišli linky na webové stránky, kde podobní šialenci písali svoje skúsenosti, rady, zážitky doplnené fotkami, mapami, rôznymi druhmi trás, začiatkov a koncov.

Turistický duch v mojej duši ožil naplno, tí dvaja šarvanci to vo mne perfektne spustili. V roku 2016 som obišiel v Nepále Annapurny cez najvyšší priesmyk sveta Thorong La-Pass, ktorý sa dá zdolať „na chodáka“, teda bez lán a lezenia. Dva roky na to som v Kaukaze zdolal Elbrus severnou stranou, a keďže sa písal rok končiaci párnou číslicou, hory si pýtali od mojich nôh opäť svoje. Korona stopla lety, ale každá jedna situácia, ktorá vyzerá zo začiatku hrozivo, prináša aj dobré stránky. Bolo rozhodnuté: Rok 2020 bude patriť sLOVEnsku a Nízkym Tatrám. Vraj sa to nedá porovnať s Himalájami a Kaukazom? Nebláznite! Slovenské hory sú perly, všetko nie je len o číslach, výškach a prekonávaní hraníc. Zažiť poriadny výlet sa dá aj u nás doma na našom čaromocnom sLOVEnsku. Stačí sa rozhodnúť a spojiť so skutočnými priateľmi.

Tak sa aj stalo.

Úľava po páľave

(Autor Jano Marton)

Hľadám vlastné steny,

nekonečnú vieru v seba.

Len v hore spoznáš silu Boha

na kolenách neúprosného neba.

Cítim silné chvenie

a úľavu po páľave.

Výdych, stromy, nádych,

moje mocné nevedomie.

Vidím kúty v strede,

hviezdy v pozemskej sieti.

Na nebi len láska z lávy,

otec prská, mama svieti.

Svieti ako naveky,

to iskry vlažia svety,

budia moju spontánnosť,

čo zaspala na konci vety.

Hľadám vlastné steny, kúty i Zem.

Čakám, kedy zostarnem

a všetko ešte raz prežijem.

O niečo menej zúrivejšie.

Odznova. Len tak.

My tu zahyniemééé!!!

(8. 7. 2020 streda, Z Telgártu na Útulňu Andrejcová)

Ďuriho tieň síce evokuje triesku, ale je to na svoju postavičku mocný, šľachovitý, rýchly a silný muž. Hral som s ním občas halový futbal, čosi o tom viem... Neraz sme sa v hoteloch po mojich prednáškach o psychológii partnerských vzťahov či výchove detí, kde ma tento chalanisko so smejúcimi očami dopĺňa s jeho úžasnými piesňami, zo srandy aj pasovali, váľali so smiechom po hotelových kobercoch, ba až bili. Veď to poznáte, chlapi sú večné deti, prečo sa v zápale fyzického zápasu nepováľať po zemi a nenasadiť si dajaké tie páky či nelsona... Veď vek sme na to mali, ja čosi po štyridsaťpäťke, on o desať menej, stále deti. Veru, silný je to šuhaj.

Janko Marton zasa beháva všelijaké polmaratóny, v období pred naším prechodom dával tristo až štyristo kilometrov týždenne na bicykli. „Keď športujem, menej pijem,“ priznal sa interne, do knihy to vraj nemám dávať. „V žiadnom prípade, Janík, to si môžeš byť istý, do cestopisu to nevložím.“ No a tento chalan nás provokoval aj tesne pred vyrazením do hôr, keď nám do četu vlkov na výlete (priebežne sme menili názov nášho spolku) posielal výstupy z jeho športového STRAVA profilu – tam šesťdesiat kilometrov na bajku, veď čo by sa pred nástupom do práce ešte hodinku nepovozil po priľahlých popradských dedinách, tam odbehnutých neviem koľko pre mozog nechápajúcich kilometrov. Blázon. Makal ako divoch na zrube...

Zostával som v úplnom vnútornom pokoji a smerom k zemi v pokornom pokľaku som si plel v práve založenom sade klíčiacu mrkvu a cviklu. „Turistika si žiada úplne iný druh kondície. Už som sa neraz smial kamarátovi silákovi, ktorý v posilňovni dvíhal svoje váhy v železe a nakoniec nedokázal vyjsť na Minčol.“ Pýtalo si to však z mojej strany viac skutočnej pokory smerom k horám, lebo ani moju na hiking tréning Bohom stvorenú Kľačiansku Maguru som si pred prechodom Nízkych Tatier ani raz nevyšiel, tak som si veril. Dobre som vedel, že keď v lete chodím nonstop bosý a že keď si obujem pevnú obuv (aj keď bude mnou vychodená a overená v stúpaniach), hrozia mi od rýchleho zahriatia otlaky. Funkčné ponožky či nefunkčné – raz keď si chodidlá zvyknú na slobodu vzduchu, skleník si pre ne privodíte aj v nezaviazaných teniskách. No opäť ostalo pri teórii, všetko som vedel, no príprave som nevenoval ani hodinu, vo voľnom čase som radšej realizoval môj vysnívaný sad.

Deň pred vyrazením som si do chodby postavil troje topánok, čo som si nevedel vybrať. Nakoniec som si v tú stredu ráno o pol siedmej obul letné vysoké garmonty, ktorými som obchodil Annapurny (masív má šesť vrcholov, preto množné číslo). Napriek otlakom, ktorým som sa asi vyhnúť nemohol, mi ruku musel viesť Boh hôr, lebo už-už som si chcel zobrať staré letné botasky. Neviem ich vyhodiť, tak si v nich moje nohy v jeseni a na jar bažia. Už som ich dával dvakrát zašívať v martinskej opravovni obuvi. Stop konzumu, ja len tak čosi nevyhodím, a nieto ešte, čo mi zapasuje. Ale jedno teraz viem určite – tie polovičné topánky by tých vyše stotisíc krokov, ktoré sme spravili, už nezvládli. Na ostrove Lombok sa mi pri kráčaní na druhý najvyšší vrchol Indonézie, sopku Rinjani, odlepila podrážka hneď štvrtú hodinu kráčania cez prales. Viem, čo je to po zdolaní vrcholu odhodiť topánky. Lenže tu by bola nízkofatranská magistrála nekompromisná – kamene, konáre, nerovnosť terénu vás sprevádzajú od Telgártu až po Donovaly, príjemný chodník lesíkom, pasienkom či lúkou je len zhruba spolovice. Tvrdá podrážka garmontov značky Vibram ochránila moje chodidlá. Ďakujem za moje rozhodnutie, už nech ho učinil hociktorý z mojich anjelov.

Trasu sme si rozdelili na kráľovských päť dní, reku, nejdeme sa strhať. Prvý deň z Telgártu cez Kráľovu hoľu po Útulňu Andrejcová, druhý deň s koncom na Útulni Ramža, tretí deň sme mali zahovorenú noc na Štefáničke („Asi Ti j.be, voláš mi necelý týždeň pred a chceš ubytko z piatku na sobotu pre troch? Vieš, koľko ľudí sa teraz cez nás valí?“ trhal ma Radko, s ktorým sme spoločne zdolali ruský Elbrus, na franforce. Vynáša na tú chatu tovar, robí tam aj týždňovky v bufete, takže spanie nakoniec zabezpečil, ale vypočul som si aj jeho rev, príznačný pre jeho metalovú povahu.:-)), štvrtý deň Útulňa Ďurková, piaty deň Donovaly.

Výlet sa začína, keď zamysleného Ďuriho prepadávam v osobnom vlaku mieriacom do Vrútok. Ja som prisadol v Martine, on už hrial sedadlo od Koštian nad Turcom. Čosi sa posekal so svojou veľmi dobrou ženuškou Luckou, lepšiu dušu si k sebe pritiahnuť nemohol. Prečo? Ďuri je jedno veľké krásne dieťa a čím väčšie dieťa, tým viac trpezlivosti s ním matka musí mať. Tak či tak, nie je dobré, keď sa ide chlap pasovať s horou a opúšťa rodinku v nepohode, nieto keď zanecháva rozhnevanej žene ešte dve maličké dievčatká nie staršie ako sedem rokov. Nič dobré ani pre jednu stranu.

Dolievam kamarátovi náladu aj v rýchliku smerujúcom do Popradu. Ako milovník pivného moju odmietam s rešpektom pred našou dnešnou náročnou turistickou trasou dokonca aj predražené fľaškové pivo, ktoré v jedálenskom vozni ponúka Železničná spoločnosť Slovensko. Povinne by som prikázal celému vrchnému manažmentu tejto firmy voziť sa vo vlakoch spoločnosti RegioJet aspoň mesiac, aby pochopili, kde sa nachádza pomer kvality služby a ceny. V RegioJet je polovička tovaru zadarmo, pivo stojí osemdesiat centov, parádne zákusky a koláče štyridsať centov. To už nie je facka, ale rovno kopačka do rozkroku azda celému kaviarenskému svetu, veď zákusok v hocijakej martinskej kaviarni pod tri eurá nekúpite. No nič, rozhorčil som sa, odpusťte mi, je načase zaplatiť to kapučínko, na ktoré som sa dal v tom vlaku nahovoriť od milej postaršej servírky. A vrelo jej i touto cestou ďakujem, že ma varovala pred horúcou čokoládou, že je o ničom, kým kapučíno stojí za to. Mám rád úprimných ľudí, je ich ako šafranu, ale, našťastie, prežívajú.

Autobus do Telgártu nám ide päť minút po desiatej. Pol hodiny pred výjazdom autobusu je trio vlkov kompletné, zo Spišského Bystrého prikvitol Kubašák (tak sa obyvatelia tejto dedinky už roky prezývajú, nie je to ponižujúca prezývka, oni sú na to hrdí) Janko Marton. Je mi jasné, že tentoraz sa pivu s Ďurim nevyhneme, a už aj sedíme v staničnom bare. Na otázku, „aké čapujete“, dostávam odpoveď, že „Šariš desiatku“, na čo pridávam svoje obligátne, „aha, takže pivo nemáte, hmm“. Prepáčte, milovníci Šariša či Zlatého bažanta, ale ja tieto značky dvakrát nemusím, proste som na horkejšie pivá českého typu, prípadne obľubujem remeselné produkty malých pivovarov, ktoré sú varené s láskou majstra a majú aj svoju originálnu chuť, a nie je to len pivová voda. Mladá čašníčka sa však neurazila, tak to má byť, svet na zlej nálade by si len vylomil os. Aj vyberavosť musela ísť nakoniec bokom, smäd schválil i tú vodnú desiatku s javorovou penou.

Koniec ukážky