Tomáš Forró

ZLATÁ HORÚČKA

Venezuela

od ropnej veľmoci

k úpadku ľudskej

civilizácie

Ukážka z elektronickej knihy

Autor: © Tomáš Forró, 2021

Vydal: © N Press, s. r. o., v roku 2021 ako svoju 39. publikáciu

Vydanie prvé

ISBN 978-80-8230-006-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Justíne.

Venezuela: Kronika nekonečného úpadku

Tento príbeh možno rozpovedať mnohými spôsobmi a jeho počiatok možno nájsť v ktorejkoľvek z mnohých udalostí, ktoré sprevádzali pád kedysi najbohatšieho štátu Latinskej Ameriky do priepasti.

Všetky sa však končia rovnako: dneškom. Posledné desaťročie sa Venezuela objavuje vo svetových médiách už len ako krajina zmietaná hlbokou politickou, ekonomickou a spoločenskou krízou. Po jej niekdajšom bohatstve a medzinárodnom vplyve niet ani stopy. Je to zrútený štát.

Môj osobný príbeh spojený s Venezuelou sa začal pred pätnástimi rokmi a odvtedy, nech sa vyberiem do ktoréhokoľvek kúta Južnej Ameriky, aj tak napokon skončím tam. Neviem, čím to je. Pri každej ďalšej návšteve je úpadok Venezuely taký hmatateľný, taký bolestivý, že pri odchode si zakaždým sľubujem – už nikdy viac. Kedysi nádherný, ukričaný a bláznivý región sa priamo pred mojimi očami postupne zmenil na depresívnu, apatickú a hladujúcu oblasť pod správou armády a zločincov. Mimochodom, obe tieto skupiny vo Venezuele už dávno splynuli a nemožno ich od seba oddeliť.

Napriek tomu sa tam vždy vraciam, hoci skoro všetci moji priatelia odtiaľ dávno utiekli alebo sú mŕtvi.

Od prvej návštevy som bol Venezuelou očarený a neskôr až fascinovaný, pretože sa pred mojimi očami menila tak dramaticky, že som od nej nedokázal odtrhnúť zrak. Keď to raz zažijete a pomyslíte si, že veci už nemôžu byť horšie, príďte do Venezuely opäť o niekoľko rokov a presvedčí vás o opaku. Pri poslednej návšteve to nebolo inak. Táto kniha je výsledkom môjho pobytu z februára a marca roku 2020, tesne po vypuknutí svetovej pandémie koronavírusu. Viem, že keby som tam prišiel dnes, teda o rok neskôr (čo je pre uzavreté hranice nemožné), moje predstavy o tom, čo všetko môže túto krajinu stihnúť, by bolo potrebné rozšíriť o ďalšiu desivú kapitolu: Venezuela počas koronakrízy.

Nebolo v mojich silách podať svedectvo o situácii v celom štáte a ani som sa o to nesnažil. Vybral som si len jeden región. Napokon sa mi nepodarilo precestovať celý ani ten, lebo situácia sa každým dňom zhoršovala a bolo rozumnejšie vzdať sa niektorých plánov. A tak som tie tri týždne strávil na juhu Venezuely v štáte Bolívar, asi 50 kilometrov od brazílskych hraníc.

Každý deň som počas pobytu v mestečku Santa Elena dúfal, že sa mi odtiaľ predsa len podarí vyraziť hlbšie do vnútrozemia. Moje pokusy však zlyhali a možno je to tak dobre – nie som si istý, či by som sa dokázal vrátiť živý a zdravý a mohol napísať túto knihu. Stihol som utiecť z Venezuely tesne predtým, než sa v dôsledku koronavírusu náhle zavreli hranice. Keby som bol v tom okamihu stovky kilometrov od hraníc vo vnútrozemí, neviem, čo by dnes so mnou bolo.

Pohybovať sa na malom území však má svoje výhody: mohol som podrobne spoznávať oblasť, kde sa dnes stretávajú všetky problémy a hrozby celej krajiny. Mohol som zistiť, čo sa deje pod povrchom neľahkej každodennosti. Odkrývať nové a nové vrstvy reality, dospieť k nepríjemným záverom, o ktorých na začiatku mlčali aj moji miestni priatelia a respondenti.

Táto kniha teda opisuje príbeh celej krajiny a mojich troch ciest do nej, osobné zážitky sa v nej prelínajú s krátkymi výletmi do moderných dejín Venezuely, bez ktorých by bola absurdita súčasnej reality nepochopiteľná. Ale ja príbeh krajiny rozprávam predovšetkým cez osud jej jediného, geograﬁcky zanedbateľného územia. Lebo práve ono je esenciou tragédie všetkých 28 miliónov obyvateľov Venezuely.

Dozvieme sa, ako a prečo sa kedysi rozprávkovo bohatý štát zmenil de facto na vojenskú diktatúru, ktorá postupne splynula s medzinárodným organizovaným zločinom a teroristickými organizáciami.

Čo viac, hlavným hrdinom sa stane malé domorodé etnikum Pemónov, o ktorého existencii ľudia na druhom konci Venezuely takmer netušia. A predsa práve oni sú kľúčom k pochopeniu, ako je možné, že dnešná vláda Nicolása Madura prežíva napriek obrovskému tlaku zvonka, napriek ekonomickým problémom a chaosu.

Ide totiž o zlato. Zlato, ktoré leží v baniach a na dne posvätných riek Pemónov a ktoré sa stalo novým zdrojom násilia a ﬁnančných tokov vlády a armády. Uvidíme, ako ich komunity postupne podliehajú tlaku vojenských zbraní a militarizácie, ako strácajú svoju identitu, kontrolu nad vlastným územím a napokon životmi. Lebo zlatej horúčke dnes vo Venezuele podľahli úplne všetci.

Príbeh Pemónov je tak príbehom všetkých Venezuelčanov. A zároveň osudom, aký za posledné storočia postihol aj ostatné domorodé kmene na tomto kontinente.

Je tu však ešte niečo navyše. Ak čitateľ s touto knihou vydrží až do konca, dospejeme spolu k niekoľkým prekvapivým poznaniam. Bol som zrejme posledný zahraničný novinár, ktorý mal možnosť región navštíviť pred jeho uzavretím. Takto získané poznatky môžu vrhnúť odlišné svetlo dokonca aj na informácie zo svetových médií a odborných analýz, ktoré túto problematiku dlhodobo pokrývajú. Už len z tohto dôvodu považujem za dôležité priniesť svedectvo a rozpovedať príbeh, ktorý obyvatelia Venezuely rozprávať nemôžu, lebo by im hrozilo prinajmenšom väzenie, ak nie smrť.

úvod

Keď Yesika so svojím sprievodom vyjde po poľnej ceste na otvorenú savanu, všimne si ich vojenská hliadka vzdialená pár stoviek metrov a začne na nich strieľať. Vystrašení prevádzači jej vtedy dajú na výber: ak sa chce útekom zachrániť, musí sa zbaviť buď svojej batožiny, alebo dcéry. Yesika okamžite pustí na zem celý svoj majetok, vezme vyčerpanú Evangelínu do náručia a beží.

Drámu mladej aktivistky unikajúcej cez zelenú hranicu do Brazílie opisuje aj opozičný mediálny portál El Estímulo v článku zo dňa februára 2019.1 V predošlé dni reportéri natáčali s Yesikou šot v jej rodnom meste Santa Elena. Bola jednou z mála, ktorí sa odvážili ukázať svoju tvár na kameru počas miestnych pouličných protestov.

Protestov, ktoré ukončili ozbrojené sily venezuelskej vlády salvami ostrej munície do vlastných občanov. Na uliciach po nich zostali ležať desiatky mŕtvych a zranených.

„Prosím vás, nevypínajte sa! Nechoďte preč! Prosím, pomoc!“ Novinári jej nemali ako pomôcť, ale aspoň s ňou udržiavali kontakt cez aplikáciu WhatsApp. Sledovali, kde sa nachádza a ako postupuje na ceste do bezpečia.

Potom sa spojenie s Yesikou prerušilo.

Do regiónu som prišiel presne rok po týchto udalostiach, vo februári 2020. Boa Vista leží v Brazílii skoro na rovníku, na konci Veľkej savany, kde vyprahnuté juhoamerické pláne pomaly obkľučuje nekonečná, vlhká Amazónia. Celú tú obrovskú pustatinu bolo cítiť už z lietadla a počas niekoľkých hodín nočného letu ponad ňu nebolo vidieť na zemi jediné svetlo. Potom sa na horizonte objavil osamotený žiarivý objekt so zvláštnym prstencovitým tvarom a lietadlo začalo pomaly klesať smerom k nemu.

Tak ako iné mestá na kontinente, aj Boa Vista bola pokusom nanútiť geometrický poriadok a racionalitu okolitej divočine, dôkazom víťazstva novej civilizácie, ktorá sa v 19. storočí zbavila európskeho kolonializmu. Urbanisti sa inšpirovali pôdorysom Paríža, a tak uprostred polopúšte vyrástli široké polkruhovité bulváre pretínané lúčmi ulíc a medzi nimi pravidelné štvorcové bloky menších uličiek. Mestská geometria sa zbieha k centrálnej budove miestnej vlády, odkiaľ sa mal šíriť pokrok za hranice mesta, do tisícov štvorcových kilometrov nehostinného územia naokolo.

Tým sa však podobnosti s Parížom končia. Na tomto kontinente sa dávno skončilo aj storočie nádejí. Dobyvateľov z Európy vystriedali generácie ich potomkov a nefunkčnú koloniálnu administratívu nahradili podobne skorumpované samostatné republiky, len svoju agendu doplnili o nacionalizmus.

Honosné centrum a bulváre v Boa Vista sú cez deň takmer ľudoprázdne; v noci nebezpečné. Ľudia ponechali geometriu napospas žeravému slnku a stiahli sa na okraje mesta, do bohatších štvrtí a za betónové ploty s žiletkovým drôtom alebo do bedárskych štvrtí. Aj dnes, 130 rokov po jej založení, je Boa Vista jediným sídlom široko-ďaleko, ktoré možno nazývať mestom. Vedie do nej len zopár ciest a okolo lenivo preteká plytká, piesčitá rieka. Moja domáca spomína, ako syn jej predošlých nájomcov pribehol domov v plavkách a s pohryzenou nohou, keď ho v rieke napadli dravé pirane. Bez štipky súcitu poznamená, že musela utierať po celom dome krv, a potom mi s ospravedlňujúcim úsmevom naleje ďalší pohár vychladenej ovocnej šťavy.

Boa Vista je od Venezuely vzdialená viac ako dvesto kilometrov. Napriek tomu je jej vstupnou bránou. Odtiaľto vedie cesta k jedinému oﬁciálnemu priechodu cez spoločnú hranicu, hoci tá má dĺžku 2 199 kilometrov. Všetko ostatné je nepreniknuteľný prales, savana a stolové hory. Cestičky cez ne poznajú len miestni Indiáni, pašeráci a armády oboch krajín.

A čo je najdôležitejšie, v Boa Vista uviazli tisíce utečencov z Venezuely, čím v priebehu pár rokov prudko zvýšili jej populáciu. Peniaze im väčšinou stačili akurát na príchod sem, potom ako vyplatili prevádzačské agentúry a skorumpovaných venezuelských vojakov z cestných stanovíšť rozsiatych po celej krajine.

Kedysi to boli členovia strednej triedy žijúci na strážených sídliskách, svoje deti posielali študovať do USA a Európy. Potom sa vo Venezuele začala kríza, prerušovanie dodávok benzínu, vody a elektriny, neskôr aj potravín. Nasledovala erupcia násilia a zločinu na uliciach miest. Príbehy utečencov sa podobajú ako vajce vajcu: keď sa to už nedá vydržať, rodiny postupne predajú, čo sa dá, zamknú svoje apartmány na upadajúcich sídliskách a vydávajú sa na útek. Tí šťastnejší začnú nový život u príbuzných niekde vo svete. Väčšina však napokon dorazí len do susednej Kolumbie či Brazílie, a tam sa ich cesta skončí. S každou novou utečeneckou vlnou sa zrazu v Boa Vista zaplnia penzióny a biznishotely. Prišelci z Venezuely sa na začiatku kŕčovito držia svojho niekdajšieho života a spoločenského statusu, no ako míňajú posledné úspory a zvyšky sebaúcty, postupne sa sťahujú do lacnejších prenajatých domov a bytov. Ak sa im rýchlo nepodarí v cudzej krajine uchytiť a nájsť si prácu, nasledujú ďalšie sťahovania do čoraz odľahlejších štvrtí a potom do slumov.

Tí najchudobnejší končia v utečeneckom tábore, v špinavých stanoch rozložených neďaleko autobusovej stanice, okolo ktorých hliadkuje brazílska armáda.

V Boa Vista napokon stretávam aj dievčatko s veľkými mandľovými očami. Od svojej mamy sa nepohne ani na krok. Keď ju ponúkam európskymi cukríkmi, chytí sa matkinej sukne ako vyplašené zvieratko a bojazlivo na ňu pozrie.

Žena je dramaticky krásna. Dlhé havranie vlasy a vystúpené lícne kosti prezrádzajú indiánskych predkov. Na jej dokonalom vzhľade pôsobia znepokojivo len oči, v ktorých sa usadil hlboký smútok.

Dcérku posmelí úsmevom a nežne sa dotkne jej šije: „Nezabudni poďakovať.“ Evangelína si opatrne vezme dva kúsky, jeden podá Yesike a druhý si strčí do úst. „Hello. Thank you.“

Aj ony sa dostali len sem. Tri hodiny cesty od hraníc, cez ktoré pred rokom utiekli zo svojho mesta tam na druhej strane. Stihli to tesne predtým, ako prišli Yesiku zavraždiť členovia bolívarovskej tajnej služby, z jednotky známej ako eskadra smrti.

I. časť

Brazília

Do Venezuely vstupujem od jej

južného suseda. Práve tu žijú

tisíce venezuelských utečencov.

Niektorí sú bežní ľudia, ktorí sa

snažia v novej krajine začať svoj

život odznova. Iní patria k elite

národa, a ako uvidíme neskôr,

sú aj dôležitou súčasťou udalostí,

ktoré zmenili dejiny južnej

Venezuely. Brazília je zároveň

posledným miestom, kde môžem

v bezpečí a s plným tanierom

jedla vo fungujúcej reštaurácii

porozumieť svetu na druhej strane

hranice. Tieto istoty bežného

sveta sa stratia v momente, keď

sa vydám do cieľa svojej cesty.

Koniec ukážky