Iveta Zaťovičová

Dievča z Ďárváršáru

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Iveta Zaťovičová, 2019

Cover design © Jana Satková, 2019

© Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov, spol. s r. o., Bratislava

http://www.vsss.sk, e-mail: vsss@stonline.sk

Realizované s finančnou podporou Fondu na podporu umenia

VYDAVATEĽSTVO

SPOLKU SLOVENSKÝCH SPISOVATEĽOV

spol. s r. o.

Iveta Zaťovičová: Dievča z Ďárváršáru

Zodpovedný redaktor: Monika Bajlová

Sadzba: Jana Satková

Tlač: Alfaprint

Prvé vydanie

Printed in Slovakia

ISBN 978-80-8202-089-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Vymýšľam si len to, čo sa skutočne stalo, hoci nemôžem tvrdiť, že sa to stalo presne tak. V každom prípade sa všetko, o čom tu píšem, udialo pred mnohými rokmi v mestečku, kde okrem „ďáru, váru a šáru“, ako zvykli hovoriť tamojší, nebolo vôbec, ale vôbec nič.

Úvod

Niektoré deti sa rodia pod šťastnou hviezdou, a ja som sa narodila pod červenou. Päťcípa a päťmetrová, vypínala sa na stredovekom hrade nad mestom ako veľký žiarivý maják, ktorý nám, drobným človiečikom, ukazoval tú jedinú a správnu cestu, z ktorej sme nemali nikdy zísť. Mala tu byť proste naveky a nikdy inak. Vedľa nej stáli vždy dve číslice a niekoľko písmen, ktoré sa menili podľa toho, aké výročie významného míľnika našej alebo spriatelenej vlasti sme si pripomínali: výročie vypuknutia VOSR, výročie vypuknutia SNP, výročie ukončenia druhej svetovej vojny (na celom svete 8. mája, ale u nás 9.) a výročie Víťazného februára (to radšej ani nepísať). Hviezda, písmená a číslice sa rozžiarili vždy iba na pár dní, keď bolo výročie vrcholne aktuálne. Po týždni nočného žiarenia hviezda a číslice zhasli, lebo elektrinou bolo treba šetriť aj vtedy.

Len pár metrov od hradu, kedysi perly Horného Uhorska, stála fabrika na smaltovaný riad a sporáky. Okrem všeličoho iného bolo na nej zaujímavé to, že dvadsiate storočie spájala so slovom barok, keďže Barok sa volal muž, ktorý ju dal začiatkom dvadsiateho storočia postaviť. Pre mesto mala fabrika veľký význam, lebo vždy v nej pracovali takmer tri štvrtiny jeho obyvateľov v produktívnom veku.

Okolo zrúcaniny stredovekého kamenného hradu a novovekej továrne sa v šesťdesiatych rokoch minulého storočia, keď sa tento príbeh odohráva, tiahli krivolaké uličky, lemované drevenými plotmi, za ktorými sa krčili malé spustnuté domce. Akoby tieto uličky nevznikli plánovaním, ale skôr pravidelným brázdením; v blate sa nachádzali koľaje po kolesách vozov, vozíkov a zriedka i áut, a v koľajach odtlačky podošiev tých, ktorí nimi dennodenne kráčali do továrne na rannú či poobednú zmenu. Niektorí si cez ne krátili cestu na malú stanicu, odkiaľ ich vlak v priebehu dvadsiatich dvoch minút odviezol za prácou do okresného mesta. Blato tu bolo také jemné, že počas suchých dní sa rozsýpalo pod nohami, kúdolil sa z neho prach, a keď popršalo, dali sa z neho robiť krásne blatové koláčiky.

Napriek všadeprítomnému prachu a blatu sme na naše mestečko, obzvlášť však na hrad a na fabriku, boli všetci hrdí. Nielen my, čo sme sa v tomto meste narodili, ale aj tí, ktorí sa doň iba prisťahovali, aby niekoľko rokov tvorili súčasť jeho pomaly pulzujúceho života.

I. OBRÁZKY Z MALÉHO SVETA

1. OBRÁZKY Z OKROVÉHO DOMU

Z domu na Marxovej ulici si pamätám len to, že bol okrový a z okien na prízemí viseli červené muškáty. Možno viseli aj z horných okien, ale dieťa z perspektívy športového kočíka vyššie poschodia nevníma. Len to, že je tam dom a že muškáty v oknách sú červené.

Mojím najobľúbenejším oknom bolo to prízemné vpravo. Občas sa v ňom zjavila kučeravá hlava pani Malinovej. Keď sme prechádzali okolo, milo sa usmiala a volala: „Na prechádzke? Na prechádzke?“ Moja mama jej úsmev vždy opätovala a odvetila, že áno, a pani Malinová jej to pravidelne schválila: „Treba, treba…“

V čase, keď mama brázdila s kočíkom chodníky okolo okrového činžiaka, som ešte nevedela, že pani Malinová má muža baníka, tri dcéry a sklené oko. Nevedela som ani to, že bývame v tom istom dome nad nimi. Vnímala som len mamu a seba v malom svete zvanom kočík. Mama sa ku mne podchvíľou nahýna a pýta sa, či mi nie je teplo alebo zima, následne priťahuje alebo odťahuje striešku. Kolesá sa otáčajú a príjemne vrzgocú po mačacích hlavách. Svieti slnko a okoloidúci sa na nás usmievajú.

Naša ulica bola pomerne tichá, občas po nej prešla felícia alebo oktávia, skôr však bicykel alebo kárička, lebo tí, čo mali autá, ich bežne nepoužívali. Autá sa z garáže vyťahovali len v nedeľu na návštevu k príbuzným alebo na dovolenku k moru, prípadne k Balatonu. Niekedy sa predsa len použili aj v sobotu — na cestu do blízkeho Šalgotarjánu za účelom kúpy mäkkého bieleho chleba a filtrovaných cigariet. Samozrejme, že biely chlieb sa dal kúpiť aj u nás, ale maďarský biely chlieb sa mnohým tunajším obyvateľom zdal belší a lepší. Aj maďarské cigarety, hoci boli rovnakej dĺžky a zhruba rovnakej kvality ako tie naše (tiež sa vyrábali z bulharského tabaku), tunajší ľudia kupovali radšej. Všetci to pripisovali tomu, že boli väčšinou maďarskej národnosti.

Oproti nášmu domu stáli robotnícke domčeky, takže vzhľadom na to niesla ulica skutočne príznačný názov (keďže Karl Marx bol duchovným vodcom robotníckej triedy). Aj domčeky boli okrové, akoby sa maľovali naraz s naším činžiakom, ale nebolo to tak. Okrové boli preto, že keď mali v obchode okrovú, nemali zároveň aj sivú, hnedú či modrú. Okrovú mávali v obchode na jar a v jeseni, keď sadla hmla, sa predávala sivá. Okrová napokon dobre pristala k ich červeným strechám a zeleným predzáhradkám. Niekomu by mohlo napadnúť, že je to tak ako v Taliansku, lenže domy v Taliansku boli trochu vyššie a mali zelené okenice. No ľudia v našom mestečku si to nikdy nepomysleli, lebo ľudia do Talianska vtedy nechodili. Nielen tí z nášho mestečka, ale žiadni.

Činžiak, v ktorom sme bývali, môžeme aj ďalej volať dom, keďže naozaj vykazoval všetky znaky domu: bol tehlový, trojpodlažný, so sedlovou strechou a škridlovou krytinou, omietnutý klasickou vápennou omietkou. Za ním bolo široké priestranstvo, na ktorom sa nenachádzal ani kúsok dlažby alebo betónu, okrem úzkeho odkvapového chodníka popri múre, ktorý využívali hlavne deti, keď sa hrali na skrývačku. Dvor krášlili dva stojany na prášenie kobercov, nazývané prachery, na ktorých obyvatelia každú sobotu popoludní prášili svoje koberce, a len invalidi alebo ženy v domácnosti mohli prášiť aj dopoludnia. Neskôr, keď sa úplne zrušili pracovné soboty, všetci nájomníci prášili koberce dopoludnia, takže niekedy bolo ťažké vystihnúť voľný pracher.

Počas pracovného týždňa patrili prachery deťom. Len čo zasvietili prvé jarné lúče, zakvačili sa na ne a zliezli až koncom októbra. V neskoré podvečery sedávali na nich tzv. pubertiaci, ale slovo „pubertálny“ sa vtedy nepoužívalo, príliš zaváňalo sexualitou, o ktorej sa veľmi nehovorilo. A keď áno, tak nie nahlas a určite nie pred deťmi. V každom prípade, štrnásť- či pätnásťročné dievčatá a chlapci používali prachery ako lavičky, na ktorých si zverovali rôzne tajomstvá. Tie najtajnejšie sa však ozývali v suterénnych chodbách domu. Keď sa zjavil niekto dospelý, vrava utíchla a pubertiaci úctivo pozdravili, akoby sa nič nedialo. Čo nejdete von, deti? Choďte na čerstvý vzduch, nebuďte v tejto tme! Neraz takto zaznel pokyn dospelého. Ale, tu nám je dobre, ujo, vonku je zima! Tento druh odpovede platil takmer po celý rok, teda okrem leta, ktoré prinieslo iný, ale rovnako dobre overený variant: Vonku je strašne horúco! Takéto tvrdenie sa nedalo vyvrátiť a dospelý mohol so svojou dobre mienenou radou ísť niekam inam.

To, že sa činžiaková omladina stretávala v pivničných chodbách, mám len z druhej ruky, lebo za krátky čas sme sa z domu odsťahovali.

Na dvore sa okrem pracherov nachádzala studňa, za studňou záhrada a v záhrade hriadky. Záhrada nebola výsostným privilégiom nášho činžiaka, počítalo sa s ňou pri stavbe každého nového obytného domu, aby si ľudia z dedín ľahšie privykli na život vo svojom novom domove. Náš dom mal svoju záhradu pestrofarebnú, presne takú, aké bolo jeho obyvateľstvo. Každej rodine prináležala jedna dlhá hriadka, v ktorej rástla mrkva, petržlen a cibuľa, po bokoch aj kaleráb a zeler, aby nedeľná polievka bola ozaj dobrá, ďalej tam rástla fazuľka, hrášok, cícer a na samom konci zemiaky. Okraje zdobili obvykle kvety nižšieho vzrastu — aksamietnice, astry a cínie, zatiaľ čo koniec hriadky patril vyšším motýlikom a georgínam, ekonomickejšie mysliacim majiteľom sa páčila aj kukurica či slnečnica. Ani v jednej z hriadok nikdy nechýbal kôpor, jednak preto, že fazuľková polievka je bez kôpru nepredstaviteľná, a jednak, že sa rozsieval sám. Vyčnievajúc pomedzi plodiny celé leto zdravil svojimi okolíkatými hlavami hlavy okoloidúcich. Moja mama ho spolu s bazalkou rada pridávala do kytíc, aby voňali. Hriadka v záhrade bola vizitkou jej majiteľa a záhrada vizitkou domu, ku ktorému patrila. Starostlivosť o ňu bola takmer výlučnou záležitosťou žien, až na prípady, keď žena bola lenivá, chorá alebo mala jednoducho iné povinnosti. O hriadku zvanú záhradka sa v takom prípade staral muž, ale vôbec nie nerád, lebo na dvore bolo vždy veselo. Stačilo, že sa niekto objavil medzi plodinami, a hneď sa k nemu pridal sused či suseda, aby mohli spolu plieť, vypiť si či len tak rozprávať sa pri studni. Pravda, muž nikdy nepovedal, že žena nezišla do záhrady, lebo je lenivá. Varí, riad umýva, dojčí, hlava ju bolí, teraz nemôže, žehliť musí.

Takmer som zabudla na chlievy a dielne. Aj tie boli dôležitou súčasťou bývania v činžiakoch, lebo pracujúci ľud mal právo chovať hospodárske zvieratá pre vlastný konzum hneď vedľa svojho príbytku. Chovali sa zajace, koza, baran, prasa, čokoľvek, čo sa v mäsiarstve nedalo zohnať. Pravidlom bolo, že ten, čo mal hriadku v záhradke, nemal chliev na dvore. Toto pravidlo platilo aj opačne, ak sa susedia medzi sebou nedohodli inak.

Medzi naším činžiakom a križovatkou stál malý robotnícky dom, presne taký, aké lemovali ľavú stranu Marxovej. Stál tu ako osamelý výkričník obohnaný pletivom, v ktorého útrobách sa určite ukrýval aj kosák a kladivo. Osamelými sa zdali aj ďalšie domčeky prednými oknami otočené na novú Školskú ulicu. Kým som vyrástla z kočíka, už tam nestáli. Ostal len jeden, v záhrade ktorého sa o rok neskôr stratila bratova korytnačka.

Za záhradou s hriadkami rástla už len tráva. Nikto ju systematicky nekosil, takže na niektorých miestach bola až po pás. Majitelia zajačincov ju postupne ošklbávali, takže na niektorých miestach sa do jesene zmenila na trávnik. Nie trávnik anglický, ale slovenský.

Môj štvorročný brat mal toto územie rád. Brodil sa trávou a pozoroval živý svet vo výške svojich očí zblízka. Netiekol tu síce Ipeľ ako na šahanských lúkach, po ktorých donedávna pobehoval, ale tiež tu lietali motýle, včely, čmeliaky a liezla všelijaká chrobač. Vždy, keď sa vrátil z dobrodružnej výpravy, rozprával mame, čo všetko v tom vysokom a ďalekom svete zažil. Mama v ňom vytušila budúceho biológa. V obchode s hračkami, kde sa predávali aj dva druhy športových potrieb (gumené lopty a pingpongové rakety), kúpila Maťovi sieťku na motýle. S odhodlaním sebe vlastným sa rozhodla, že mu založí zbierku motýľov. V dostupnej príručke si naštudovala umŕtvovanie a špendlenie hmyzu a v jedno sobotňajšie popoludnie úspešne pripichla prvého mlynárika kapustného do špeciálnej kazety. O zmŕtvychvstaní živočíchov v tej príručke reč nebola, a preto všetky dolapené motýle kazetu pomaly, ale isto zapĺňali.

Bratove lovecké výjazdy do trávy za záhradou by možno naozaj vyústili v jeho štúdium biológie, keby sa o dva roky neskôr nebolo stalo niečo, čo mu túto záľubu na dosť dlhú dobu a dosť významne obmedzilo. V septembri totiž začal chodiť do školy a v októbri som sa narodila ja.

Neviem, čo Maťovi mama nabulíkala do hlavy, že akú peknú a milú hračku mu spolu s oteckom zaobstarali, lebo môj brat sa na mňa najskôr naozaj úprimne tešil. Dlho mu to však nevydržalo. Aké nepríjemné je mať také malé nič doma, zistil hneď v najbližší deň po maminom príchode z nemocnice. Keby k nám nepricestovala starká zo Šiah, možno sa ani nenaje. Nikto si ho nevšímal a každému bol ukradnutý. Dokonca ho pustili von bez toho, aby mu nakázali, o koľkej má prísť. Z bádateľskej expedície sa vrátil až po dvoch hodinách. Dúfal, že na ten malý batoh, ktorý si mama priniesla z nemocnice, a po ktorom sa najskôr aj sám s nadšením načahoval, sa už zabudlo. Lenže keď vstúpil do izby, batoh sa rozmravčal a zase všetci venovali pozornosť iba jemu. To radšej mohol ostať na tej lúke.

2. BATOH PLNÝ STAROSTÍ

Písal sa rok 1961 a Maťo správne odhadol, že má po motýľoch. Zdalo sa, že nastupujúce dni mu neprinesú nič dobré. Na Vianoce dokonca prvýkrát neprišiel ani Ježiško, lebo v škole mu jeden spolužiak prezradil, že Ježiško neexistuje. Jediné dobré bolo, že do Vianoc sa naučil čítať a písať, a čokoľvek sa chcel dozvedieť o svete, už na to nepotreboval rodičov.

Na jar začali vedľa domu na Marxovej čistiť terén a dva z troch domčekov, oknami orientovaných na Školskú ulicu, zmizli. Ostal len ten výkričník na rohu a domček na kraji záhrady. Ani nie päť metrov od jeho brány začal vyrastať nový činžiak. Veľkosťou podobný tomu nášmu, ale v tomto malo byť aj ústredné kúrenie. Na hriadkach a na pracheroch sa nehovorilo o ničom inom, len o tom, kto asi bude v novom činžiaku bývať a ako im len bude dobre. Hovorilo sa, že hlavne lekári, ale nevedelo sa, ktorí presne a koľkí. Ani moji rodičia nevedeli, kto všetko tam bude bývať, ale vedeli, kto aj. Patrili totiž medzi tých vyvolených.

Koniec ukážky