Eva Dedinská

SNÚBENEC MOJEJ SESTRY

Ukážka z elektronickej knihy

1.

EMA

Veľa sa toho zmenilo. Vlastne, zmenilo sa všetko.

Posledné dni... týždne, boli náročné. Stála som pred veľkým rozhodnutím. Nevedela som, čo robiť, kam ísť, ako sa zachovať. Núkali sa mi dve možnosti. Nemalo by byť ťažké vybrať si jednu z nich. Tú správnu. Ktorá je však tá správna? Na jednej strane bol rodičovský dom, obchod so záhradkárskymi potrebami, ktorý patril našej rodine už niekoľko desaťročí, rodné mesto. Proti tomu stála moja túžba odísť odtiaľto, hodiť všetko za hlavu, zlomiť putá, ktoré ma viažu k tomuto miestu a začať žiť svoj život.

Bola som unavená z miestnych ľudí. Mala som po krk súcit, ktorým ma zahŕňali. Cítila som sa ako v klietke. Susedia na mňa ukazovali a ľutovali ma. To je tá Benediktová, Valikina dcéra! Chúďatko! Nechcelo sa mi viac počúvať o tom, ako je mame lepšie. Ja to predsa dobre viem. Od maminej smrti prešli takmer dva roky. Všetci už povedali všetko. Prijala som toľko kondolencií, že by vystačili na dva životy. Stále sa však našli takí, ktorí mi pri každom stretnutí pripomínali, aký úžasný človek bola moja matka. Mama zomrela. Tak ako otec pred ňou.

Ja však chcem žiť. Mám svoje túžby a sny, svoje vlastné plány, ktoré som pre matkinu chorobu nemohla uskutočniť. Chcem žiť život Emy Benediktovej! Podľa vlastných pravidiel. Som pripravená na vlastné chyby a omyly, aj na zlé rozhodnutia. Budú to však moje prešľapy!

Na jeseň oslávim tridsiatku. Nemám muža, ani deti. Zato mám prácu, ktorá ma nenapĺňa. Za dvadsaťdeväť rokov som nezažila nič, čo by stálo za reč. Nemám veľmi na čo spomínať. Akoby som ani nemala minulosť. Je načase zmeniť to!

Včera večer som zaspala, len čo sa moja hlava dotkla vankúša. Mala som prázdnu myseľ, zato v srdci odhodlanie. Nijaké pochybnosti, nijaké výčitky. Rozhodla som sa... lepšie povedané, postavila som sa za svoje rozhodnutie, ktoré som urobila už dávnejšie. Bola som pripravená zriecť sa života, ktorý mi nastavili moji rodičia. Predám dom aj obchod. Zbalím si svoje veci a nadobro odtiaľto odídem. Popracujem na tom, aby moja „minulosť“ mala viac farieb a vôní, zaznamenám každý úspech a zvýrazním omyly, aby sa ich raz mohli vyvarovať moje deti. Urobím tak so vztýčenou hlavou. Nikomu nič nedlhujem, nie som na nikom závislá a nik nie je závislý na mne. Možno, že toto je moja posledná šanca urobiť niečo so svojím životom.

Iba niekoľko týždňov sa môj odchod bude pretriasať pri šálke kávy či poháriku domácej. Budem odvážna aj nezodpovedná, zradca aj dobrodruh. Susedia ma počastujú rôznymi nálepkami. Keď ich omrzí hovoriť o mne, nájdu si inú obeť. Sú to pre mňa cudzí ľudia. Nech si hovoria, čo chcú! Hoci som tu prežila celý život, s nikým som nenadviazala hlbší vzťah. Hlavne po tom, čo moja sestra...

Spomenula som si na Lukáša. Môj jediný, skutočný priateľ. Bude ma odhovárať, presviedčať. No nakoniec ma pochopí. Poznáme sa od základnej školy. Už vtedy z nás bola nerozlučná dvojica. Spolu sme pokračovali na gymnázium, ako pár sme išli na stužkovú slávnosť. Lukáš potom na niekoľko rokov odišiel z mesta. Na ekonomickej univerzite získal inžiniersky titul. Po dvojročnej praxi v nemeckej spoločnosti sa vrátil domov, aby sa zamestnal v malej miestnej firme. Mohol ostať žiť v Bratislave. Rysovala sa mu sľubná kariéra v automobilovom priemysle. Keď sa mu skončila prax, nasadol na vlak a bez jediného pohľadu späť sa vrátil sem – do tohto bohom zabudnutého kraja. Je spokojný. Robí diametrálne odlišnú prácu od tej prechádzajúcej, zarába o polovicu menej, býva pri rodičoch, napriek tomu je spokojný so svojím životom. Toto je to, čo Lukáš vždy chcel. Opakoval, že chce zomrieť tu, v rodnom meste. Založí si rodinu, postaví dom, zasadí strom. Ležať chce na cintoríne pri kostole svätého Jakuba. Závidím mu to – tú jeho vyrovnanosť, skromnosť, pokoru. Berie, čo mu život ponúka, a nejde hlavou proti múru. Nesnaží sa svoj osud za každú cenu zmeniť.

Ja som pravý opak. Ak by to bolo v mojej moci, už dávno tu nie som. Chcela by som cestovať a objavovať svet. Vždy som snívala o tom, že budem študovať v zahraničí, spoznám kultúru daného štátu, aj mentalitu miestnych. Nájdem si prácu a vybudujem kariéru. Podľa možností čo najďalej od domova.

Ešte stále som tu. Aj dnes pijem kávu na tej istej terase ako pred desiatimi rokmi. Mám výborný výhľad na ulicu, na ktorej ma otec kedysi učil bicyklovať. Čo som vlastne dokázala? Kam som to dotiahla? Žijem v rodičovskom dome, spávam vo svojej dievčenskej izbe, chodím do toho istého kostola a krkovičku už desaťročia kupujem u miestneho mäsiara. Jediným mojím úspechom je maturita na miestnom gymnáziu. Ďalej som sa nedostala. Za hranice mesta som nos nevystrčila, ani kvôli obchodu. Obchod si šliape sám svojím pomalým tempom. Má svojich stálych odberateľov, aj dodávateľov. V súpise tovaru je cez tristo položiek, od cibuliek rastlín až po záhradné kosačky. Obchod udržiavam v stave, v akom som ho prebrala po otcovi. Nezavádzam zmeny, neexperimentujem s niečím, čo funguje. Zisk je minimálny, nebude na cestu okolo sveta, zato postačuje na pokrytie základných životných potrieb. Do podnikania nevkladám nijakú energiu.

Podnikanie? Och, ako honosne som nazvala postávanie za pultom a zametanie miestnosti s rozmerom 20 x 15 metrov. Som taká frustrovaná zo svojej práce, že keby sa teraz prihlásil nejaký kupec – a mohol by to byť celkom cudzí človek –, zaraz by sme podpísali zmluvu o predaji, hoci aj na papierový obrúsok. Ešte dnes by som mu odovzdala kľúče od obchodu. Táto práca nie je pre mňa. Naši mali splodiť syna. Ten by sa skôr našiel v rodinnom podniku.

Brata však nemám, iba sestru.

Ťažko som si vzdychla. Práve moja sestra je dôvod, prečo dnes nič je nie tak, ako bolo včera. Dlho mi trvalo dospieť k nejakému rozhodnutiu. Jediný sestrin telefonát doslova sfúkol moje plány zo stola, moje odhodlanie začať konečne žiť sa rozsypalo ako domček z kariet. Som späť! Ema Benediktová, Valikina dcéra, majiteľka obchodu so záhradkárskymi potrebami, stará dievka s čiernobielou minulosťou a s neveselými vyhliadkami na budúcnosť. Môj odchod z rodného mesta sa odkladá. Opäť!

Keď Lukáš zaparkoval svoje nové auto vedľa starého otlčeného fordu, moje zúfalstvo sa prehĺbilo. Hruď mi naplnila úzkosť. Znovu som si uvedomila svoju bezvýznamnosť, svoju bezmocnosť. Akoby bol môj duch uväznený v cudzom tele. Pristrihli mi krídla a surovo ma vrhli späť do nekompromisnej reality.

Lukáš vystúpil z auta, rozopol si rukávy na košeli a vyhrnul si ich nad lakte. Pozorovala som ho. Keby som o ňom nerozmýšľala ako o bratovi, povedala by som, že je to poriadny kus chlapa, ktorý by stál za hriech. Lukáš má prirodzene hnedú pokožku, preto už teraz na začiatku leta vyzerá, akoby sa vrátil z dlhej dovolenky. Jeho výzor playboya umocňujú plavé chĺpky na rukách a krátke plavé vlasy, ktoré si pomocou gélu upravuje do mierne strapatého účesu. Darmo, je to fešák!

Keď sa nám stretli pohľady, prestala som predstierať, že je všetko v poriadku, že všetko zvládam. Lukášove modré oči do mňa videli. Prenikali do môjho vnútra. V momente odhalil, že návrat staršej sestry znášam oveľa horšie, ako predpokladal.

„Odkiaľ má moje číslo?“ moja hystéria sa stupňovala. „Celé roky nič, a teraz toto? Mala tú drzosť zavolať a oznámiť mi, že príde domov. Domov?! Domov! Aký domov?!“ zvyšovala som hlas. „Nemá tu čo hľadať! Nemôže si sem iba tak prísť a... a...“ Dochádzal mi dych. Slovami som nevedela vyjadriť, aká som z toho všetkého vykoľajená.

Lukáš si sadol vedľa mňa a chytil ma za ruku. Prehovoril upokojujúcim hlasom: „Možno ju ženú spomienky. Možno si konečne uvedomila, že vtedy, pred rokmi, urobila veľkú chybu.“

„To určite!“ skočila som mu do reči. „Hovoríš, akoby si ju nepoznal,“ prevrátila som očami.

„Čo ti vlastne povedala?“ vyzvedal.

Utrela som si čelo. Bol príjemný letný podvečer, mňa však striedavo zalieval pot a obchádzal chlad.

„Vraj má cestu okolo. Napadlo jej, že sa zastaví,“ rozhodila som rukami. „Sú to roky, čo sme sa nevideli. Podľa nej si toho máme veľa čo povedať,“ reprodukovala som sestrine slová.

„Tak vidíš. Nakoniec to nebude až také zlé. Príde, porozprávate sa, potom zas odíde,“ Lukáš mi podsúval svoj pohľad na vec.

Prudko som krútila hlavou. „Dobre vieš, že to tak nebude. Ak sa Klaudia chystá sem, má niečo za lubom.“ Prekukla som ju. Mňa veru suchým rožkom neopije. Moja sestra nič nerobí iba tak. Ani prstom nepohne bez toho, že by z toho nemala dajaké výhody.

„Daj jej šancu. Zaslúži si, aby si ju vypočula,“ Lukáš sa vložil do úlohy jej obhajcu.

Jeho slová ma zarazili. Vyskočila som na nohy.

„Odkedy si na jej strane?“ oborila som sa na neho.

Načiahol sa po mne, ustúpila som. Zazerala som naňho z dostatočnej vzdialenosti. Potom som sa mu otočila chrbtom, aby nevidel, ako sa mi trasie brada.

„Nechcem ju tu! Neželám si, aby sem chodila.“ Ešte chvíľu a rozplačem sa. Mala som pocit, že mi nikto nerozumie. Zavolala som Lukášovi, lebo som počítala s tým, že ma podporí, že niečo vymyslí, že to jednoducho vyrieši za mňa. Dúfala som, že ma pochopí. Aj keď je to naivné, jednoducho som verila, že zariadi, aby Klaudia zmenila svoje plány a tomuto miestu sa zďaleka vyhla.

„Vieš, čo sa stane? Príde sem ako márnotratná dcéra. Bude predstierať, že všetko ľutuje. Bude milá a priateľská. Požiada ma o odpustenie, akoby tých trinásť rokov ani nebolo,“ v mojom hlase bolo počuť iróniu.

„To preháňaš,“ Lukáš využil odmlku, keď som naberala dych.

„Ja som si to celé odsrala! Ja!“ prstom som si pichla do hrude. „Otec sa s jej odchodom nikdy nezmieril. A mamina choroba? Čo myslíš, kto za ňu môže?“ Moja sebaľútosť prerastala v zlosť. „Odkiaľ berie tú odvahu?! Po všetkých tých rokoch! Len nech príde! Poviem jej, čo si o nej myslím. Okej, budeme sa rozprávať. Nebude to však príjemný rozhovor, to ti garantujem!“ vztýčila som prst.

Lukáš stál zrazu pri mne. Ruky mi položil na plecia a prinútil ma pozrieť sa naňho.

„Ema, my niečo vymyslíme. Nie si na to sama,“ ubezpečil ma.

„Ale...“ už som ničomu nerozumela.

„Poď si sadnúť. V pokoji sa porozprávame,“ odviedol ma k stolu.

Klesla som na stoličku a hlavu som sklonila do dlaní. Bola som vyčerpaná a navyše celkom vystrašená zo sestrinho príchodu.

2.

„Nechápem, prečo to urobila,“ vrátila som sa do minulosti.

Lukáš pozná celý príbeh Klaudiinho úteku z domu. V ten deň bol so mnou. Spolu sme pozerali, ako Klaudia nasadá do auta svojho priateľa, ktorý ju prišiel vyzdvihnúť... doslova uniesť z rodičovského domu. Vtedy som ničomu nerozumela. Nerozumiem tomu ani teraz po trinástich rokoch.

„Mali predsa riadne zásnuby. Mama uvarila slávnostnú večeru, otec vytiahol čučoriedkovicu. Mame sa nepáčilo, že si ho Klaudia chce vziať po takej krátkej známosti. Poznali sa sotva pol roka,“ vážne som pozrela na Lukáša.

Možno som aj čakala, že sa zatvári šokovane. Počul to však už toľko ráz, že nič z môjho rozprávania ho už nemohlo prekvapiť.

„Za všetko môžem ja. To ja som ich zoznámila, dokonca som mu dala naše telefónne číslo. Klaudia ma za to vyhrešila. Nerozprávala sa so mnou. Petra ignorovala. Nevzdával sa. A ja... ja, hlúpa, som ho podporovala. Páčil sa mi. Nie, ako muž,“ dodala som rýchlo. „Peter nie je môj typ. Zdal sa mi vhodný pre Klaudiu. Získal si ma tým, ako sa o ňu neúnavne usiloval. Potom sme sa všetci stretli na diskotéke. Neviem, čo sa stalo. Klaudia od toho večera nerozprávala o nikom inom. Peter toto! Peter hento! Môj Peťuľko! Bože!“ zmraštila som nos. „Bola otravná, no ja som z toho mala radosť. Hodili sa k sebe. Klaudia opeknela. Nie žeby predtým nebola pekná! Keď bola s Petrom, celá žiarila. Trávila s ním každú voľnú chvíľku. Zanedbávala svoje povinnosti. Nedbala na to, čo jej hovoria rodičia. Zmenila sa. Akoby sa z nej stal iný človek. Alebo sa jednoducho prejavila jej pravá osobnosť. Mala Petra, jeho podporu. Povzbudzoval ju v tom, aby robila iba to, čo sama chce. Tie večné hádky s rodičmi. Počujem to dodnes,“ rukami som si zakryla uši, hoci tie hlasy boli iba v mojej hlave. „Nespoznávala som ju. Priala som jej šťastie. Peter ju mal naozaj rád. Kryla som ju, keď v noci odbiehala za ním. Brala som si jej služby v obchode, hoci mi to nebolo veľmi po vôli. Nakoniec som v obchode trávila celé dni, len aby ona mohla byť s frajerom. Klamala som, zatĺkala, vymýšľala som si kadejaké výhovorky, aby som ju ospravedlnila pred rodičmi. Od toho sestry predsa sú, či nie?!“

To spomínanie ma rozľútostilo. V hrdle mi navrela hrča. „Mali sme krásne detstvo,“ siahla som ešte hlbšie do minulosti, odkiaľ som vytiahla spomienky na dve malé copane v bodkovaných plavkách. Boli sme s našimi na Oravskej priehrade. Stáli sme po pás vo vode a hádzali sme si loptu. Mama nás pozorovala z brehu, otec nám nosil loptu, keď ju voda vzala preč.

Spomenula som si na našu detskú izbu. Bola malá, ledva sa do nej zmestila poschodová posteľ, skrine a starý písací stôl. Stačilo nám to. Boli sme spokojné. Mali sme jedna druhú. Každý večer pred spaním sme si vymýšľali príbehy, romantické príbehy o krásnej mladej dievčine a o peknom hrdinovi, ktorý ju zachráni z každého nebezpečenstva. Často sme sa rozprávali dlho do noci, žalovali sme sa zo svojich neúspechov a tešili z malých víťazstiev. Naša mama bola prísna, vedeli sme však, že pokiaľ máme jedna druhú, všetko znesieme.

Mama bola prísna, no spravodlivá. Ľúbila nás, aj otca, hoci to nedávala najavo. Všetky tie zákazy a pravidlá nás mali pripraviť do života. Vtedy sme to nechápali. Ako deti sme nerozumeli, čomu nás má naučiť napríklad zákaz vodiť si kamarátov k sebe domov. Dievčatá vždy čakali na terase. Otec ich občas pustil do predsiene, nemohli sme sa však zavrieť v izbe a hrať sa. Takisto ani nás nepúšťali na návštevy. Mama bola zástancom pravidla, že ak sa chceme hrať s deťmi, máme na to dvor alebo neďaleký park. „Neželám si, aby ste niekoho obťažovali! Tak nech nikto neotravuje nás!“ hovorievala mama. Až neskôr som pochopila, že toto pravidlo pramenilo z maminej potreby chrániť si súkromie. Celé dni boli s otcom v kontakte s ľuďmi. Otec bol veľmi dobrý obchodník. V jeho obchode si ľudia podávali kľučky. Aj na ulici či na dvore ho ľudia oslovovali a pýtali si rady, ako sa zbaviť plevelu alebo či kúpiť radšej elektrickú alebo benzínovú kosačku. Keď prišiel domov, mama sa mu snažila za každú cenu zabezpečiť ticho a pokoj. Skupina uchechtaných dievčat by mu to sotva dopriala.

Napokon, ja som bola tá, čo sa mame neraz postavila. Čím som bola staršia, tým častejšie som si obhajovala vlastné potreby. Klaudia čušala. Svoje krivdy si nosila v sebe. Iba občas sa mi s nimi zdôverila. Keď začala študovať na strednej škole, náš vekový rozdiel sa prehĺbil. Zrazu mala o tri roky vyspelejšie názory a o galaxiu vzdialené záujmy od tých mojich. Jej svetom sa stalo kino, pikniky s priateľmi, neskôr, keď dosiahla potrebný vek, diskotéky. Napriek tomu poslušne prijala každý mamin zákaz a trest. Keď nemohla ísť na diskotéku, iba sa zavrela v izby, ležala na posteli a hľadela do povaly. Nijaký hnev, nijaký krik. Zato ja som si častejšie dovolila mame oponovať. Aj s otcom som zopár raz mala výmenu názorov. Keď si to dnes spätne prehrám, udivuje ma moja vlastná drzosť. Veru, poskytla som jej nejeden dôvod, aby mi vyťala jednu výchovnú. A predsa tak neurobila. Nebili nás. Ani mama, ani otec. Obaja boli zásadne proti násiliu akéhokoľvek druhu. A predsa tam bolo priveľa zákazov, priveľa pravidiel, ktoré nám bránili voľne dýchať.

„Som tu. Pozri na mňa,“ vystrela som sa, vypla hruď a vystrčila bradu. „Mala som tie isté podmienky ako Klaudia. To isté posrané detstvo! Závidela som ostatným deťom ich otcov a matky, hneď by som s nimi menila. Ale som tu. Vydržala som. Nezdupkala som ako Klaudia. Nezradila som celú rodinu.“ Bojovnosť ma prešla. Poklesli mi ramená, aj brada. Chrbtom som sa oprela o stoličku.

„Predsa to nebolo až také zlé,“ obrátila som kartu. Pozerala som na Lukáša, na jeho chápavú tvár. „Tá prísna výchova nám nijako neublížila. Veľa vecí dnes vnímam inak. Čo som vtedy považovala za kruté a nespravodlivé, dnes vidím v inom svetle. Rodičom vďačím za to, kým som. Naučili ma milovať, aj odpúšťať, vštepili mi pokoru a zmysel pre zodpovednosť. Bohvie, kde by som dnes bola, keby ma nedržali tak nakrátko,“ sucho som sa zachichotala. Ešte včera som to tu chcela predať a odísť. Teraz tu tliacham čosi o zodpovednosti.

„Mama ho prekukla,“ vrátila som sa k mužovi, ktorý spôsobil rozvrat našej rodiny. „Otec mu podľahol, rovnako ako Klaudia. Peter vedel byť šarmantný. Bol to fešák a zdatný chlap. No mame to nestačilo. Chcela pre svoju dcéru muža, ktorý sa o ňu postará, zabezpečí ju, ochráni. Petrovi nedôverovala. Dohovárala Klaudii. Neraz. Isto sa pamätáš, Luky. Sám si to zažil.“

Lukáš prikývol. „Klaudia mala na mále. Hrozilo, že jej mama zakáže vychádzať z domu, ak ju neposlúchne.“

„Klaudia sa s ňou hádala. Vykrikovala, že radšej odíde s Petrom, ako by mala byť bez neho. Preto mama ustúpila. Prijala Petra. Stále ho však mala na muške. Potom bol pokoj. Všetko bolo v poriadku. Klaudia mala svojho Petra. Mama a otec mali obe svoje dcéry doma. Keď prišiel Peter požiadať o Klaudiinu ruku, bolo to také krásne, také romantické. Priniesol prsteň s veľkým kameňom. Vložil ho do škatuľky v tvare červenej ruže. Vtedy som Klaudii závidela. Moja sestra sa bude vydávať. Vybrali si dátum svadby. Malo to byť o tri mesiace. Tak skoro. Dokonca aj mama s tým súhlasila, len aby Klaudiu nestratila. Pamätám si, ako rozoberali svadbu, kostol, sálu, jedlo. Všetci boli takí spokojní. Klaudia žiarila. Potom...“ stratila som reč. Krásna spomienka na zásnubné slnečné popoludnie stratila farby a vône, zatienila ho Klaudiina zrada.

„Dva dni nato bola Klaudia preč. Mama jej zakázala ísť na diskotéku. Mala sa tam stretnúť s Petrom. Mama ju nepustila. Už neviem z akého dôvodu. Klaudia niečo povedala alebo urobila... Alebo naopak, neurobila niečo, čo mala... Neviem,“ zúfalo som hľadala pomoc u priateľa.

Lukáš ma pohladkal po ruke: „Na tom nezáleží. Netráp sa preto.“

„Práveže záleží!“ vykríkla som. „Veľmi na tom záleží! Celé tie roky som si lámala hlavu nad tým, čo donútilo Klaudiu takto reagovať. Večer sme si ľahli spať, všetci štyria. Ráno bola Klaudiina posteľ prázdna. Všetky veci nechala v dome. Nič si nezobrala. Jednoducho ušla. Uprostred noci. Akoby sme ju vyhnali ako prašivého psa. Nezavolala. Neprišla. Keď som stretla Petra, iba mi sucho oznámil, že Klaudia už s nami nechce mať nič spoločné!“

Tie slová som doslova vypľula. Víťazila nado mnou panika. Najradšej by som ušla, ukryla sa pred sebou. Ak by to bolo možné, náš dom by som poskladala do zápalkovej škatuľky a mesto vymazala z mapy. Klaudia dlho predstierala, že sem nepatrí. Vyrvala odtiaľto svoje korene a presadila ich bohviekde. Neviem, kde celý ten čas žila. Krátko po úteku bývali s Petrom u jeho matky. Otca už nemal, iba matku a dve sestry. Ešte nejakú dobu sme dostávali správy o ich pobyte. Potom akoby sa nad nimi zľahla zem. Ešte sa mi dostalo do uší, že sa rozviedli. Inak o sestrinom živote neviem nič.

„Čo budeš robiť?“ opýtal sa Lukáš o chvíľu.

„Neviem,“ šepla som zúfalo. Potom som s nádejou v očiach pozrela naňho. „Čo by si robil ty? Neodpovedaj!“ rýchlo som ho zahriakla. „Dobre viem, ako by si sa zachoval na mojom mieste. Si dobrý človek, Lukáš. Máš veľké srdce...“

„Nepreháňaj,“ skočil mi do reči.

„Je to tak,“ stála som si za svojím. „Ja taká nie som. Nedokážem to všetko hodiť za hlavu. Nemôžem jej len tak odpustiť. To jednoducho nejde!“ Dúfala som, že to pochopí. Nech sa pozrie na vec mojimi očami.

„Máš nárok byť nahnevaná. Každý si však zaslúži druhú šancu. Neodpisuj ju skôr, ako ju uvidíš, ako sa s ňou porozprávaš. Vypočuj si jej príbeh, jej verziu. Čo ak sa ocitla v ťažkej životnej situácii a potrebuje pomoc? V živote by si si neodpustila, keby si ju odohnala od dverí v najväčšej núdzi,“ aj teraz sa prejavilo Lukášovo veľké srdce. Preňho je prirodzené zmýšľať o ľuďoch v dobrom, vidieť na nich to najlepšie, podať pomocnú ruku.

Všetko, čo Lukáš hovoril, znelo rozumne. Klaudia je stále moja sestra. Dávno som si zvykla na myšlienku, že ju už nikdy neuvidím. Možno teraz mám poslednú šancu všetkému porozumieť.

„Ako dlho sa zdrží?“ zaujímal s Lukáš.

„To nepovedala. Dúfam, že ešte dnes bude preč.“

S iným koncom ani nepočítam. Nie som ochotná venovať jej viac ako zopár minút. Moja láskavosť má svoje hranice!

3.

KLAUDIA

Silno som si potiahla z cigarety. Dym mi naplnil pľúca. Posledné obdobie som fajčila viac ako kedykoľvek predtým. Nielenže si tým ničím zdravie – na niečo predsa umrieť musím! –, ide to veľmi do peňazí. Radšej nebudem jesť, než by som mala prestať s fajčením. Pre niekoho je to zlozvyk, pre mňa spôsob, ako prežiť medzi idiotmi naokolo, ktorí sa tvária, že zhltli všetku múdrosť sveta. Fajčenie ma upokojuje. Nikotín je pre moje telo rovnako dôležitý ako vzduch.

Po mojom byte pobehovali dvaja ľudia. „Mojom“ byte. Donedávna bol môj. Vlastne, v skutočnosti mi nikdy nepatril, mala som ho v prenájme. Zopár rokov som ho nazývala domovom. Bol malý, skromný… jedným slovom lacný. Bolo v ňom však všetko, čo som potrebovala: posteľ aj kúpeľňa, chladnička a televízor, dokonca aj malý balkón. Ten mi bude chýbať najviac. Strávila som na ňom najviac času. Keď som mala pocit, že sa na mňa valia tie škaredé oranžové steny, utiahla som sa na balkón, kde som sa mohla voľne nadýchnuť. Nelákal ma čerstvý vzduch, hľadala som tiché miesto na cigaretku, s možnosťou pozorovať hviezdy.

Keď pani Hubálková otvorila rúru a začala počítať plechy na pečenie – až dva – ,otočila som sa jej chrbtom. Oprela som sa ramenom o rám balkónových dverí a posledný raz som si potiahla z cigarety. Ohorok som bez výčitiek vyhodila von z balkóna. Nie som prvá ani posledná. Tráva pod balkónom je doslova posiata zvyškami cigariet. Jedna navyše – už tým nič nepokazím.

Zapálila som si ešte jednu. Dajako sa musím zamestnať, inak by som sa veľmi rýchlo dala vytočiť Hubálkovcami, ktorí kontrolovali stav svojho bytu. Tak veru, táto zápalková škatuľka patrí im. Jednoizbový byt. Doteraz neviem, či sa za tú jednu izbu považuje obývačka s kuchynským pultom, alebo malá kutica označovaná ako spálňa. Ledva do nej vojde posteľ a skriňa.

Napriek tomu to bol môj domov. Nič iné som si nemohla dovoliť. Dnes si už nemôžem dovoliť ani to. Smutné, no pravdivé konštatovanie. Som na mizine. Prišla som o prácu. Z bytu ma vyhadzujú. Napriek tomu si nesťažujem. Život sa so mnou nemaznal, no zvládla som to. Ustála som každú jednu skúšku, dnes som rozumnejšia, skúsenejšia, tvrdšia. Navyše, mám Dominika! Miluje ma, viem to! Budeme sa predsa brať. To jeho láska mi pomáhala toto všetko prekonať. Nebyť Dominika, bola by zo mňa ľudská troska. Dominik mi vrátil stratené sebavedomie, pomohol mi nájsť dôveru v samu seba, naučil ma, že ľudia ma vidia v takom svetle, v akom sa vidím ja.

Môj Dominik. Muž s veľkým M! To jeho vlastnosti ho robia výnimočným. Môžete si o mne myslieť, že som slepá, hluchá, aj hlúpa. Keď však spoznáte môjho snúbenca, dáte mi za pravdu.

S Dominikom sa poznáme takmer tri roky, spolu sme však krátky čas. Dominik ma požiadal o ruku po siedmich mesiacoch vzťahu. Súhlasila som. Najprv som mala obavy. Raz som už takto nerozvážne skočila do manželstva. Bola som mladá a hlúpa, naivne som verila, že manželské šťastie je v priamej úmere s láskou, ktorú do vzťahu vložím. Petra som milovala. Bol mojou prvou láskou. Nášmu manželstvu som obetovala všetko. Po rokoch ma omrzelo stále dávať a nedostávať nič. Keď som konečne precitla a otvorila oči, zistila som, že môj život nestojí za nič. Z veľkej lásky neostalo nič. Akoby mi niekto sňal z očí ružové okuliare. Môj vzťah s Petrom som zrazu videla v iných farbách, lepšie povedané, pred očami sa mi premietal čierno–biely film. Keď som mu oznámila, že odchádzam, ani brvou nemrkol. Súhlasil s rozvodom. Všetko prebehlo veľmi rýchlo. Pri rozlúčke mi iba potriasol rukou a zaželal všetko dobré. Všetko dobré! Nič viac. Zrazu sme si nemali čo povedať. Silené úsmevy a každý si šiel svojou cestou.

Koniec ukážky