Gerti Tetzner

Tri životy Maxi

ilustrácie Broňa Schragge

preložila Jana H. Hoffstädter

Ukážka z elektronickej knihy

Prológ

Maxi už nebola malá, ale nebola ešte ani veľká. A práve vtedy sa jej prihodilo niečo veľmi zvláštne.

Chcela to niekomu porozprávať.

Lenže nebolo komu.

Mama sa začala hneď po prvých slovách usmievať, akoby Maxi opisovala nejaký bláznivý sen, aký po chvíli človeku vyfučí z hlavy. „Úlohy máš hotové?“ zaujímalo ju viac.

A Jonáš, Maxin spolužiak a kamarát, sa od smiechu chytal za brucho: „Ty si ale šiši!“

A tak si už svoj príbeh nechávala radšej pre seba.

Maxi bola obyčajné dievča. Nevedela pekne recitovať, spievať či tancovať a nevedela ani zvlášť dobre počítať. Necítila sa preto ničím výnimočná a mala pocit, že v jej živote nie je absolútne nič zvláštne.

Absolútne zvláštne sa jej nezdalo ani to, že sa občas rozpráva s Veľkým duchom ako so starým múdrym priateľom, ktorý má na všetko odpoveď, a keď chce, dokáže aj čarovať. Neprišlo jej nič čudné ani na tom, že vedie rozhovory s potokom, ktorý sa z vysokých hôr, kde pramení, dostal až k nim domov do sprchy.

Nič z toho Maxi nepovažovala za nezvyčajné.

Že by práve preto nikto nechcel uveriť jej príbehu?

• • •

Deň pred prvou príhodou sa začal pre Maxi inak ako deň predtým, inak ako všetky prázdninové dni: cŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕn!

V polospánku si pretiahla paplón cez hlavu. Prenikavý zvuk bol nástojčivý a pridal sa k nemu druhý: píííp, píííp, píííp, píííp, píííp, píííp.

Maxi sa zahrabala hlbšie do postele. Zvuk sa dral za ňou a do toho ešte tretie drnčanie: tíít, tíít, tíít, tíít, tíít, tíít.

Pípanie sa jej zavŕtalo do uší a ony sa naň začali pomaly rozpamätávať. Rozoznali hlas budíka. A Maxi si pomyslela: mama musí ísť do práce. Tíít, tíít, tíít, tíít, tíít. Prečo necapne po budíku ako vždy?

V polospánku vytiahla ruku spod vyhriateho paplóna a nahmatala sklenenú dosku nočného stolíka. Bola prázdna. Schovala teda ruku naspäť do teplej postele a dúfala, že sa ten hurhaj niekedy skončí.

Ale neskončil. Hulákanie pokračovalo. Najmä to neznáme píííp, píííp, píííp, píííp, píííp a tíít, tíít, tíít, tíít, tíít nenechalo Maxine uši na pokoji. A tak napokon musela spod paplóna vystrčiť celú hlavu.

Keď sa je podarilo nadvihnúť ťažké, ospalé viečka, zbadala tri budíky. Stáli na zemi medzi posteľou a oknom a zvonili o preteky.

„Buďte ticho!“

Neposlúchli. Maxi schytila vankúš a hodila ho na zem. Budíky sa rozleteli krížom po podlahe až k stene, cestou ešte párkrát pípli a potom jeden po druhom stíchli. No konečne! Maxi zívla a ponorila sa naspäť do tepla postele, žmúrila do denného svetla, ktoré sa už tislo cez závesy do izby.

Dolu na dvore sa ozývali mužské hlasy. Pomedzi ne bolo počuť krátke údery kladiva zo zámočníckej dielne. Pre väčšinu ľudí sa už začal deň.

Ale Jonášovo známe Schovaný, neschovaný, idem! ešte nepočula. Mohla teda ostať v posteli a ďalej spať – tak ako včera, predvčerom a predpredvčerom, tak ako počas celých prázdnin.

Než si však stihla pretiahnuť paplón cez hlavu, zazrela kútikom oka žltý lístok zavesený na kľučke dverí. Nikdy predtým tam nebol. Zadívala sa naň a v hlave sa jej postupne rozsvietilo… Náhle vyskočila z postele na rovné nohy: „Veď už je dnes!“

Žltý lístok napísala včera večer a na kľučku ho prichytila červeným povrázkom. Ešte predtým roztrhala všetky zošity z minulého roka. Dva budíky s neznámym zvonením si sama požičala od susedy Šnajderky a postavila ich k posteli. A počas noci sa neustále budila zo sna. Baterkou, ktorú zakaždým vytiahla spod vankúša, svietila na budíky a sledovala, či už je čas.

Toto ráno nesmela za žiadnych okolností zaspať – oddnes malo byť všetko úplne ináč.

Otočila sa k tmavému kútu izby a zašepkala: „Dobré ráno, Veľký duch, je načase!“

„Dobré ráno, Maxinka,“ odpovedal z tmy hlboký hlas. „Dobre si sa vyspala?“

To bola každé ráno jeho prvá otázka.

Maxi poznala Veľkého ducha už dlho. Nemala súrodencov, a odkedy sa od nich odsťahoval otec, musela mama viac pracovať. Ako vodička električky jazdila po celom meste a ráno nebývala doma, inokedy poobede či v noci. Byt bol prázdny, veľký a hrozne tichý. A Maxi v ňom bola sama. S kým sa mala baviť? Myšlienkam sa nechcelo zostávať v jej hlave, drali sa von. Tlačili sa jej na jazyk bez ohľadu na to, či ich mohol niekto počuť a odpovedať na ne, alebo nie. Rádio ani telka nikdy neodpovedali. Mleli a mleli a televízor k tomu ukazoval aj obrázky, ale Maxi smela len počúvať a pozerať. To bola nuda.

Jedného dňa jej zrazu odpovedal Veľký duch.

• • •

Spočiatku sa rozvážny hlas Veľkého ducha ozýval z tmavého kúta izby. Neskôr ho bolo počuť aj zo záclon, zo vzorov na tapete, zo závesov na polici alebo z prázdnej maminej postele.

Vždy, keď tu nebol nikto starší a múdrejší, s kým by sa mohla Maxi porozprávať a všetko by hneď nevytáral ako klebetnice z jej triedy, vždy vtedy jej odpovedal Veľký duch. Tvár ukázal len občas a zakaždým vyzeral ináč. Raz mal dlhú vejúcu bradu ako dobrý duch z rozprávky, ktorú Maxi pozerala so svojím otcom, keď bola malá. Inokedy sa zas na ňu usmievala chudá, vráskavá tvár, taká, akú mal jeden dedko z Maxinej rozprávkovej knižky, ktorý toho veľa zažil a vždy vedel poradiť. Párkrát sa stalo, že mal Veľký duch pery ako Maxin otec – široké a mäkké. Tie si vedela vybaviť, pretože sa na ne vždy dívala, keď jej oco čítal. A len on ju tiež volal Maxinka.

Teraz ráno, keď sa Maxi s Veľkým duchom pozdravili, poznamenal: „Vyzeráš unavená, Maxinka, čo sa deje? Prečo sedíš v maminej posteli?“

„Aaach,“ Maxi mávla rukou… „stále ten istý sen.“

„Maxinka, veď povedz!“ nabádal ju Veľký duch, ako keby o jej sne nič nevedel, ako keby nepoznal všetky jej sny a myšlienky. „Vyrozprávaj sa, vypusti ho von a potom naň obaja zabudneme, dobre?“

Maxi chcela o svojom sne hovoriť pekne po poriadku, od začiatku, ale nedarilo sa jej. Výjavy z neho sa na ňu valili a celkom ju zaslepili: školské lavice, samé školské lavice, jedna cez druhú. Tlačili sa na ňu z každej strany. Steny boli z lavíc, zatvárali sa okolo nej, až sa z nich stali lavicové múry vysokej veže, v ktorej uviazla. A steny sa neustále približovali, vnútri bolo menej a menej miesta. Chcela sa rýchlo vyškriabať hore, ale strešný otvor zrazu zapchala obrovská tvár so zelenými očami. Hnevala sa. Múry sa stále približovali a Maxi nemohla kričať. Srdce jej trčalo v krku, bilo ako zvon na poplach….

Keď sa Maxi v noci prebrala, sedela v posteli a srdce jej naozaj búšilo až kdesi v hrdle. Chvíľu jej trvalo, kým pochopila, že tma navôkol nie je tma z hroznej veže a že vedľa v posteli dýcha jej mama. Potichu a rovnomerne. Maxi k nej vliezla, mama si ju v spánku privinula na brucho a Maxi po chvíli pokojne zaspala.

„Naozaj ti srdce trčalo až v krku?“ spýtal sa Veľký duch.

„Nie, len žuvačka zo včera večera,“ priznala Maxi nesmelo.

Veľký duch sa potichu zasmial. „No vidíš! A teraz ten hnusný sen odfúkneme preč, presne tak, ako sme včera rozfúkali potrhané kúsky tvojich zošitov z vlaňajška. Platí? Taaak! A je preč. A teraz už naozaj vstávaj – oddnes má byť predsa všetko ináč!“

Maxi spustila dlhé nohy z postele a schmatla žltý lístok na dverách. Veľkým tlačeným písmom na ňom bolo napísané:

USTLAŤ POSTELE

OSPRCHOVAŤ SA

JESŤ

MAŤ PRI SEBE BUDÍK!!!

Tie tri červené výkričníky na konci tam dopísala mama. A tiež mäkčeň na T v slove ustlať. „Menej snívaj a viac mysli!“ Maxi akoby počula mamu, ako ju poučuje. „Áno, áno, mami, mäkčeň na T, ale teraz mám iné starosti…“

Z troch budíkov na zemi si vybrala ten najväčší, s dvoma zvoniacimi ušami a veľkými, na zeleno svietiacimi číslicami. Postavila ho na kuchynský stôl tak, aby ho bolo dobre vidieť.

Teraz sa už nemohlo nič stať.

Odhodila nočnú košeľu a odostrela záves na mini sprchovom kúte v rohu kuchyne, ktorý postavil oco, keď s nimi ešte býval. Bolo to jedno z jej najobľúbenejších miest v byte.

• • •

„Dobré ráno, potôčik!“ zvolala Maxi smerom k priezračnému, studenému prúdu vody, ktorý sa prudko valil zo sprchy, šumel a žblnkal, poskakoval sem a tam, ako sa na správny potok patrí. Maxi ho nechala pomaly tiecť po svojich chodidlách, po nohách aj ramenách, až kým sa napokon s potokom nepozdravilo celé jej telo.

„Čo nové v horách?“ opýtala sa potoka.

„Deti z prázdnin odišli, odišli, je ticho, ticho je, nuda je…“ odpovedal potok do rytmu, tancujúc dolu do odtoku.

Keby som ja mohla celý deň cestovať krížom-krážom po krajine ako potok, nikdy by som sa nenudila, pomyslela si Maxi. Skúsil by deň a noc trčať v tomto meste ako ja… Ale to nevyslovila, nechcela sa potoka dotknúť. Veď práve preto si ho obľúbila, lebo nemal rád nudu a sám nikdy nebol nudný: trblietavý, každú minútu niekde inde, raz hlučný, inokedy tichý.

Obľúbila si ho už veľmi dávno.

Bolo to na jednom kopci. Trávili prázdniny s mamou a ocom, ešte ako kompletná rodina. Oco jej vtedy ukázal, ako potok presakuje zo zeme pomedzi zatuchnuté hnedé listy a vôbec sa pri tom nezašpiní. Čistý a priezračný žblnkal dolu svahom pomedzi trávu a kríky, skákal sem a tam, odrážal sa na slnku, neustále pokračoval ďalej, okolo domov a ciest. Maxi k nemu chodievala každý deň, voda jej špliechala po rukách a ona poskakovala pozdĺž potoka dolu kopcom. Posledný prázdninový deň z neho nabrala plnú fľašu vody, ale oco jej povedal, že si ho nemusí brať so sebou, pretože potok za ňou príde aj sám. Dole v údolí sa vleje do rieky, rieka pritečie do ich mesta, a keď Maxi doma otočí vodovodným kohútikom, objaví sa potok. A tak fľašu nechala tak a s potokom sa na chvíľu rozlúčila: obe ruky až po ramená namočila pod studenú priezračnú hladinu a – zastavil sa jej dych. Niečo také ešte nikdy predtým nezažila.

Odvtedy jej na malú chvíľu zastal dych vždy, keď sa ľadová voda zo sprchy dotkla jej teplého tela, a zakaždým si pri tom spomenula na prázdniny na kopci.

Teraz už potok pozdravili aj Maxine ruky, brucho, chrbát, krk aj tvár a cítila sa sviežo a silno. Koža ju šteklila, keď ju drhla špongiou, a potok jej žblnkal pri nohách.

„Koho si už cestou stretol?“ spýtala sa.

„Jonáša, Jonáša,“ rapotal potok, poskakujúc v odtoku.

Jonáš, spolužiak a kamarát, chodieval každý rok do letného tábora, staval plťky zo smrekových konárov a púšťal ich dolu vodou. Neskôr, keď bude väčší a silnejší, plánuje stavať ozajstné plte a plaviť sa na nich dolu do údolia. Už viackrát o tom rozprával.

O Jonášovi však Maxi počuť nechcela, to vedela aj tak. Nič iné zaujímavé potok nevedel? Nestretol cestou napríklad Lauru? Kúpila si už pekné oranžové obaly na zošity ako Maxi? Možno tento rok Laura zabudla. Potom by pani učiteľka ukazovala všetkým Maxine zošity, a nie tie Laurine: „Pozrite sa na tú prípravu, výborne, Maxi! Poriadni žiaci začínajú školský rok presne takto!“

• • •

Ale než sa Maxi stihla potoka opýtať na Lauru, rozleteli sa kuchynské dvere a dovnútra vošla suseda Šnajderka vo farebnej zástere. V gombíkovej dierke na vrecku mala zavesené ploské hodinky, ktoré vytiahla, pozrela na ne a strčila ich Maxi rovno pred oči: „Osem desať, dieťa. Zase si sa zamotala, tak šup, šup!“ Nato vbehla do sprchy, zavrela kohútik a pustila sa hľadať Maxino oblečenie a topánky, chystala desiatu a popritom stále vykrikovala: „Šup, šup!“

Voľakedy, keď suseda ešte nebola na dôchodku, bola to práve ona, kto Maxinu mamu naučil viesť električku. Teraz sa občas večer zastavila pozerať televízor a ráno dozerala na to, aby sa Maxi nezabudla naraňajkovať.

Vyplašená Maxi pobehovala bezcieľne po byte. Budík na kuchynskom stole netikal. Vôbec si nevšimla, že sa mu ručičky zastavili po tom, čo lietal v izbe po zemi.

Vyučovanie sa začalo pred desiatimi minútami… kam len včera položila žiacku knižku? A kde sú tie nešťastné kľúče? „Akurát dnes, akurát dnes,“ mrmlala si Maxi popod nos, zatiaľ čo behala po byte.

„Povedz učiteľke, že som ťa zabudla zobudiť,“ radila teta Šnajderka.

Lenže túto vetu už Maxi vlani v škole použila, a nie raz. Navyše, suseda nevedela, čo na to pani učiteľka zakaždým povedala: „Také veľké dievča ako ty nepotrebuje pani odvedľa na to, aby ho budila, hodiny predsa poznáš!“ Maxi bola najvyššia v triede, nikto okrem jej mamy a tety Šnajderky jej už nehovoril dieťa alebo malá.

Vytrhla susedke z ruky školskú tašku a kľúče a rozbehla sa do školy. Bežala a bežala. Začalo ju pichať v boku, akurát dnes… akurát dnes, opakovala stále dookola a neprestávala utekať. Preletela prázdnym školským dvorom, vybehla po schodoch, jej kroky sa ozývali po dlhej prázdnej chodbe. Spomalila preto a kúsok pred triedou už kráčala po špičkách. Cez kľúčovú dierku videla ženskú ruku, ako čosi píše kriedou na tabuľu, riadok po riadku…

Kým Maxi lapala po dychu, poprosila Veľkého ducha o radu. Mohol s ňou chodiť, kam chcel. Tentoraz jej radil nenápadne presvišťať poza učiteľkin chrbát, kým je otočená k tabuli.

Maxi teda otvorila dvere a… bolo po pláne. Všetky oči sa ihneď obrátili k nej, áno, aj tie zelené, patriace pani učiteľke. Pustila škrípajúcu kľučku a zostala nehybne stáť, presvišťať nenápadne poza chrbát sa už nedalo. Čím dlhšie sa Maxi dívala na učiteľku, tým rýchlejšie jej búšilo srdce. Už ho cítila skákať až v krku.

Pani učiteľka potom konečne naznačila jemným pohybom hlavy, aby si Maxi sadla na voľné miesto v tretej lavici, a pokračovala v písaní na tabuľu. Možno sa len nechcela hneď v prvý deň školského roka rozčuľovať. „Ďakujem ti, Veľký duch,“ zašepkala Maxi a ponáhľala sa do lavice.

Ihneď začala vybaľovať svoje nové zošity v pekných oranžových obaloch a pozerala sústredene na tabuľu – konečne sa môže začať jej nový život…

Až neskôr si všimla, vedľa koho vlastne sedí. Nebol to Jonáš ako vždy, ale Kaja. O Kaji všetci hovorili, že je hlúpa, lenivá, veľká papuľa. Jonášovu svetlú hlavu objavila Maxi vpredu vedľa Laury, triednej hviezdy. Pravdepodobne na Maxi čakal ráno na rohu ako zvyčajne, ale keď nechodila, stratil s ňou trpezlivosť.

• • •

Blížila sa posledná hodina prvého dňa a pani učiteľka už zase stála pred triedou a písala kriedou na tabuľu. Do toho predčítavala vysokým tenkým hlasom: „Dažďové kvapky sa vpijú do zeme a pod ňou prúdia ďalej. Na niektorom kopci začnú znovu vyvierať ako malý prameň, ktorý sa neskôr premení na potok a rieku a z tej sa voda vyparí do vzduchu, stanú sa z nej oblaky a voda bude nanovo padať na zem v podobe dažďových kvapiek…“

„Jonáš, prosím ťa, poď k tabuli a zelenou kriedou vo vete podčiarkni všetky podstatné mená.“

Akoby cez závoj dažďových kvapiek videla Maxi Jonáša rútiť sa k tabuli. Nad modrým svetrom mu žiarili svetloryšavé vlasy, zelenou kriedou podčiarkol biele slová a vrátil sa do lavice. Mal opálenú tvár, na Maxi sa ani raz nepozrel. Postupne sa z lavíc dvíhali aj ostatní spolužiaci, medzi nimi aj Kaja, a všetci kreslili farebné čiary pod biele slová.

Maxi sa na to všetko dívala, neustále sledovala, čo sa vpredu deje, no napriek tomu nevidela nič.

Na predošlej hodine totiž po prvý raz v živote počula, že voda z oblohy nielen padá, ale k nej aj stúpa, a odvtedy sa samej seba neprestala pýtať, ako to tá voda robí. Používajú kvapky pri stúpaní k oblakom rebrík? Alebo lano? Alebo dokonca lietajúci balón? A prečo voda pri stúpaní nešumí rovnako ako pri padaní? Maxi pozrela z okna na školský dvor, kde sa práve neviditeľné kvapky driapali hore k oblakom. Aj jej potok bol v tej chvíli vo vzduchu… Prečo jej o tom nikdy nič nepovedal? Možno je stúpanie na oblohu veľmi namáhavá a nudná práca a čo i len rozprávanie o tejto činnosti môže byť pre poslucháčov únavné a vyvolávať zlú náladu. A potok zrejme nikomu náladu kaziť nechce, ukazuje sa teda radšej len na zemi, kde sviežo a radostne poskakuje.

Maxi veru netušila, že je jej potok taký odvážny a šikovný. Rada by sa s ním o tom hneď a zaraz porozprávala, ale teraz, žiaľ, nemôže.

Možno však jej neviditeľný potok dokáže čítať! A tak mu napísala lístoček: Milý potok, prečo pri stúpaní k oblakom nerobíš žiaden hluk? Ja keď niekam leziem, vždy nahlas fučím. A ako to, že si taký šikovný a odvážny?

Lístoček zdvihla do vzduchu, aby ho bolo dobre vidieť a potok si ho prípadne mohol prečítať.

„Áno? Áno, prosím?“

Maxi sa strhla a lístok skryla pod lavicu.

„Maxi, chceš niečo povedať?“

Pani učiteľka aj všetci spolužiaci sa otočili smerom k nej a náhle bolo v triede úplné ticho. Z diaľky znel klavír, ale aj jeho melódia zrazu ustala a ticho v triede by sa dalo krájať. Všetci čakali, čo Maxi povie, ale ona len skrčila lístok v dlani a zamrmlala: „Nič, nič.“

Pani učiteľka odložila ukazovadlo a podišla k tretej lavici. Maxi bleskurýchle roztrhala odkaz pre potok a strčila si ho do rukáva. Zopár útržkov však vypadlo na zem, a tak ich učiteľka zodvihla, odniesla k stolu a pokúsila sa ich pospájať… „Milý potok, prečo pri stúpaní k oblakom nerobíš žiaden hluk? Ja keď niekam…“ čítala nahlas, viac viet sa jej nepodarilo dať dokopy. Presúvala papieriky hore-dole, pozerala na Maxi veľkými zelenými očami. „Potok, ktorý stúpa?“ pýtala sa bezradne.

Laura v prvej lavici sa začala chichotať a Jonáš sa k nej ihneď pridal. Rozosmiali sa aj deti za Maxi, vľavo i vpravo, všetci sa zrazu chytali od smiechu za bruchá, akoby len čakali na signál od Laury.

„Ticho, prosím!“ Učiteľke vystúpili na spánkoch drobné modré cievky, tak veľmi musela zvýšiť hlas.

Laura sa otočila naspäť dopredu a prestala sa smiať. Hneď nato sa utíšili aj ostatní.

„Všetci položia ruky na lavicu a ty, Maxi, poď k tabuli!“

Váhavo sa odlepila zo stoličky a v duchu prosila Veľkého ducha: „Pomôžeš mi ešte aj tentoraz?“

„Zrátaj všetky čiarky vo vete a povedz nám, prečo tam sú!“

Maxi civela na všetky tie biele slová, ktoré boli podčiarknuté rôznymi farbami a až postupne sa zrovnali do čitateľných riadkov: … sa vpijú do zeme a pod ňou prúdia ďalej. Na niektorom kopci začnú znovu vyvierať ako malý prameň, ktorý sa neskôr premení na potok a rieku a z tej sa voda vyparí do vzduchu, stanú sa z nej oblaky a voda bude nanovo padať na zem v podobe dažďových kvapiek…

Maxi chvíľu rozmýšľala a potom všetky čiarky zotrela špongiou. Za jej chrbtom nastal nový výbuch smiechu. Ale pani učiteľka sa nesmiala. Uprene sa dívala na Maxi a líca jej sčerveneli.

„Neustále to predsa ide dookola, zo zeme k oblakom, z oblakov k zemi, stále dookola… do toho sa nehodia žiadne čiarky!“ snažila sa vysvetliť Maxi, otočila sa k triede, dívala sa na spolužiakov a nevedela, čo s rukami. Neužitočné a priveľké viseli vedľa tela a stískali mokrú špongiu, z ktorej jej kvapkalo na topánky.

Pani učiteľka ju zobrala Maxi z rúk so slovami, že prírodoveda bola minulú hodinu. „Sadni si. Ešte sa porozprávame…“ Znova jej na spánkoch navreli drobné modré cievky, asi bolo pre ňu namáhavé hovoriť tak zreteľne a prísne. Náhle však celkom zľahka a prívetivo dodala: „Laura, poď, prosím ťa, sem a oprav to.“

Kým sa Maxi vliekla späť do lavice, Laura vyskočila k tabuli a šikovne podopĺňala čiarky na mokré miesta medzi slovami. „Pred spojku ktorý, ktorá, ktoré dávame čiarku vždy. Ďalej dávame čiarku…“ rapotala milým hlasom, a keď skončila, sadla si na miesto.

„Maxi, zopakuj to!“

Koktajúc sa jej to ako-tak podarilo, skrčila sa na stoličke a snažila sa byť čo najmenšia.

• • •

Možno by všetko dopadlo ináč, keby bola Maxi rovnako zhovorčivá, ako keď sa rozpráva s Veľkým duchom. V triede zostala sama s učiteľkou, na stole ležala triedna kniha z minulého roka. Maxi sa však nezmohla na slovo.

Pani učiteľka začala triednou knihou listovať a čítať jednu poznámku za druhou… Maxi opakovane mešká… Maxi sedí na vyučovaní so zatvorenými očami… Maxi…

Čím viac hovorila, tým bola Maxi sklesnutejšia. Jednoducho je neporiadna, všetky večerné sľuby Veľkému duchovi boli nanič.

Učiteľka potom konečne dočítala a triednu knihu zavrela. „Bude to takto pokračovať aj ďalej?“

Učiteľský stôl bol vyšší ako lavice. Maxi sedela skrčená na stoličke a cítila na sebe neoblomný pohľad. Zelené oči a veľká tvár smerovali k nej, ba ponad ňu. Čím dlhšie pohľad neuhýbal, tým viac sa učiteľkina tvár zväčšovala, lavice sa začali približovať, srdce bilo Maxi ako na poplach, nedokázala zo seba vysúkať ani slovo.

Vtom zazvonilo.

Maxi sa strhla a vyrovnala. Nie, takto to ďalej nebude pokračovať!

Pani učiteľka sa pozrela na hodinky, o chvíľu sa jej začínala ďalšia hodina. „Čo mi na to povieš, Maxi?“

Mala by som jej povedať, na čom som sa včera dohodla s Veľkým duchom, pomyslela si. Možno by pani učiteľka na tento nepodarený prvý deň zabudla a zajtra začneme odznova. No čo ak bude nad Veľkým duchom krútiť hlavou rovnako ako nad potokom? Ale keď uvidí moje nové obalené zošity, musí mi predsa uveriť!

Hútala nad tým, zatiaľ čo ich vyťahovala z tašky, a dúfala v dobrý koniec. Jeden otvorila, na prvej strane nebolo nič prečiarknuté a ani jedna machuľa.

Pani učiteľku to však očividne nezaujalo. Znovu pozrela na hodinky, schytila jeden zo zošitov a červeným perom doň začala čosi písať… „Od takej veľkej dievčiny by som očakávala niečo iné,“ mrmlala popritom.

Odrazu jej Maxi zošit vytrhla spod pera, schmatla svoje veci, vybehla z triedy a buchla dverami. Treskot sa ozval celou chodbou, z niekoľkých dverí vykuklo pár zvedavých hláv, z diaľky doliehal učiteľkin hlas. Maxi letela po chodbe a dole schodmi ako slepá, hluchá. Nech si nadáva! Od takej veľkej dievčiny… Čo s tým má jej výška?

Tresla za sebou aj dvermi školy a od zlosti kopla do steny. Raz, dvakrát, trikrát. Od takej veľkej dievčiny… Najradšej by školu kopancami zvalila, ale tá zostala stáť, ani sa nepohla. Vždy bola silnejšia ako Maxi.

Vtom prešlo popred budovu žlté auto. Šoféroval ho Laurin otec, Laura sedela vzadu. Hoci bola od Maxi takmer o rok staršia, nikto jej nikdy nepovedal: od takej veľkej dievčiny by som očakávala niečo iné. Laure všetci hovorili: taká malá a taká šikovná! A mala svojho šikovného otca. Jeho ruky boli pokojne položené na volante, krátke čierne vlasy mu srandovne odstávali nad čelom. Rozprával sa s dcérou a usmieval sa na ňu. Laura sa trošku predklonila, zasmiala sa a oprela sa na sedadle ako doma v kresle.

Laurin otec bol trénerom plávania. Utorky a štvrtky vyzdvihoval dcéru zo školy, aby sa rýchlejšie presunula na plaváreň a zbytočne sa neunavila. Laura bola dobrá plavkyňa, občas dokonca vyhrávala aj súťaže mimo mesta.

Žlté auto prešlo pozdĺž ulice pred školou. Maxi vybehla k bráne, pred očami mala len žltý fľak, ktorý sa stále zmenšoval. Rukávom si pretrela oči. Domy a stromy v ulici boli zase ostré, ale žlté auto už vidieť nebolo. Laura sa za Maxi ani raz neobrátila.

A tak stála sama pred obrovskou školou, ramená spustené, hnev ju už prešiel. Zošit, čo vytrhla učiteľke, mala pod pazuchou a pomaly sa trmácala domov.

Doma zostala celé popoludnie. Vonku hral Jonáš a zopár cudzích chlapcov schovávačku. Skrývali sa za plechové platne opreté vedľa dverí zámočníckej dielne, schovávali sa za smetiaky a tiež medzi steny domu a garáže. Ľudia, ktorí po večeroch zvyčajne vykúkali z okien, ešte neboli doma. Muži zo zámočníctva naložili na vozík železný plot a niekam s ním odišli.

Nikto jej nenadával, Jonášove výkriky ju lákali von. A napriek tomu, že si dnes sadol do lavice s Laurou, by sa s nimi teraz najradšej išla hrať.

Ale musela vydržať doma. Každú chvíľu mohla prísť mama a hneď vo dverách sa opýtať: No čo, moja malá, ako bolo, všetko v poriadku? Až keď porozpráva mame o dnešnom pobabranom dni, až potom sa môže ísť zabávať. Lebo aj mame včera večer niečo sľúbila.

Umyla teda riad, na stôl prestrela čistý modrý obrus, v spálni ustlala postele a na chodbe pozametala schody. Možno bude vďaka tomu mama menej sklamaná z učiteľkiných červených výkričníkov v zošite. Možno jej sľubom ešte aspoň raz uverí.

Chodila načúvať na schodisko, či sa mama neblíži, ale nebolo počuť žiadne kroky. Išla teda do obývačky a vyzerala ju z okna. Ulica bola plná bielych blúzok, svetlých kabátov, no nikde nevidela mamin modrý sveter.

Čo keby som ten zošit proste vyhodila do smetí a kúpila si nový? Hm, ale to vlastne nepôjde, pani učiteľka bude chcieť určite vidieť mamin podpis. Nedá sa tomu vyhnúť. A mama bude zase celý večer smutná: dieťa, čo len z teba bude? To veru nevedela ani ona sama. Prečo človek musí vyrásť a byť šikovný? Čo je na tom také úžasné? Rada by sa na to opýtala Veľkého ducha, ale neodvážila sa, jeho predsa sklamala tiež.

Znovu sa zadívala z okna, ulicu lemovala aleja stromov. V prostriedku, presne oproti ich oknu, stál pán javor, mal hrubý kmeň a prevyšoval všetkých naokolo. Vedľa neho rástla mladá lipa. Ktovie, ako sa dostala medzi samé javory.

Maxi si zvykla oba stromy pozorovať. Lipa sa snažila na jar, keď začala vyháňať drobné lístky, prestrčiť vetvičky pomedzi dva veľké konáre javora, aby aj na ňu zasvietilo slnko. Jeden neustúpil, ale druhý napokon kúsok uhol a pustil pár lúčov aj k malej lipe.

Dnes na lipe viseli listy žlté, chystajúce sa opadnúť. V slabom vetre povievali sem a tam, dokonca sa triasli, akoby im bolo zima alebo boli rozrušené. Veľký pán javor dôstojne šumel, určite lipe povedal niečo múdre a upokojujúce. Aj jeho listy už mali žltkastú farbu, on však za svoj dlhý život prežil toľko jesenných víchric a tuhých zím, že sa už dnes nemal čoho báť. Ako sa Maxi dívala von oknom, zazdalo sa jej zrazu, že sa už ani lipa nechveje. Možno ju javor povzbudil a ona sa prestala báť, starší strom ju predsa chránil aj celú minulú zimu, konáre mal nad ňou rozprestreté ako strechu.

Škoda, že nie som malou lipou pod javorom, vzdychla si Maxi a prepočula pritom štrngot kľúčov na chodbe.

Vyskočila, až keď sa zabuchli dvere.

Vystrelila z obývačky, akoby mal mamin príchod sám o sebe vyriešiť všetky problémy.

• • •

„Ahoj, mami!“ zvýskla najradostnejšie, ako sa dalo, a zobrala jej tašku aj kabelku. „Ahoj, moja,“ odvetila mama nezvyčajne pomaly. Stiahla si z krku svetlomodrú šatku a pustila ju na stolík pri dverách. Maxi ťahala nákup, z ktorého voňal čerstvý chlieb, a vedela, že mame teraz nemôže nič porozprávať. Keď mávala takýto hlas a ohnutý chrbát, nevedela dobre načúvať. Možno neskôr, keď si trošku oddýchne…

Večer okolo siedmej sa mama osprchovala a natiahla si nočnú košeľu. Zatiaľ čo dávala prať špinavú bielizeň, odpovedala na otázky len áno a nie. Modrý obrus a prázdny drez si zatiaľ nevšimla, hoci už na stole krájala chlieb, ukladala naň kolieska salámy a omrvinky boli všade naokolo.

„Nenajeme sa spolu, mami?“

„Ja ešte nie som hladná.“

„Mami, nie si náhodou chorá?“

„Trošku asi som. A niekto mi vrazil do druhého vozňa.“

„Fíha. A čo, je zničený?“

„Našťastie nie.“

Maxi vedela, že vo veľkých mestách sa občas stáva, že do seba narazia autá či motorky, ale električku nabúra málokto. Ako dobre, že tá mamina dnes zostala celá. Prečo teda nepovedala nič na obrus? Aj pozametané schody si inokedy vždy všimne.

Čo mám spraviť, ak si mama ľahne a zaspí?

Obložené chleby zlepila Maxi do jedného a vzala si ich do spálne. Mama sa prehrabávala v nočnom stolíku. Keď to Maxi zbadala, hneď vedela, čo sa deje, a rozbehla sa do kuchyne po pohár vody. Podala ho mame, aby mohla zapiť tabletku. Dnes sa prvý raz usmiala.

„Ďakujem, moja.“ Ľahla si do postele a paplón si natiahla až na hlavu, ako to robieva aj Maxi, keď ide spať. Trčal len pramienok hnedých vlasov a nos.

„A tiekla aj krv? Zranil sa niekto?“ vykríkla náhle Maxi. Mama neodpovedala, akoby ani Maxi nepočula. Až po chvíli sa opýtala unaveným hlasom: „Niečo nové v škole?“

Teraz! Maxi skočila do postele, ruky dala za hlavu, tak sa jej najlepšie rozmýšľalo. Mamu nesmie vystrašiť, musí rozprávať opatrne. Najprv o ich zaprášenej ulici, ako ráno bežala a bežala zo všetkých síl…

Postupne sa dostala až k prírodovede a rozprávala o prekvapivom lezeckom umení vody. Medzi vetami robila dlhšie pauzy a načúvala, čo sa deje u mamy v posteli. Mama nehovorila nič.

Konečne porozprávala aj o farebných čiarach pod slovami na tabuli. Teraz už mama určite niečo povie! Maxi bola pripravená počúvať a kajať sa: ona, mama, by sa voľakedy dávno tiež rada toľko učila, ale nedalo sa, neskôr musela všetko dobiehať po večeroch a cez víkendy… Teraz, keď príde večer domov, chce mať od všetkých starostí pokoj… Voľakedy, keď sa otec ešte staral o Maxi… Aspoň niečo takéto musela mama konečne povedať.

Ale mlčala.

„Mami?“

Žiadna odpoveď.

„Nebuď smutná, mami! Sľubujem, že od zajtra bude všetko ináč. Ešte tentoraz mi to ver…“

Žiadna odpoveď.

Maxi sa narovnala, aby lepšie počula. Z vedľajšej postele sa ozýval pokojný, rovnomerný dych, ako v noci. Mama zaspala.

Maxi sa zahrabala pod teplý paplón, schúlila sa pri tom do klbka ako ježko a rozhodla sa, že sa nesmie rozplakať: rumázgať nebude! Jej oči však toto rozhodnutie vôbec nerešpektovali a prudko sa rozslzili. Nič sa jej nedarilo. Kiežby bola znovu bábätkom… celý deň by ležala v kočíku, trošku sa usmievala a hneď by z nej mal každý radosť a bol s ňou spokojný. Nemusela byť nič ľutovať ani sa báť zajtrajšieho rána. Odkedy podrástla, nedarilo sa jej čoraz viac vecí. Stávalo sa to aj v škôlke a v prípravke do školy.

Raz pred Vianocami skúšali Snehulienku. Dlho sa dohadovali, kto bude hrať zlú macochu, kto Snehulienku a kto princa. Počas tých niekoľkých dní si Maxi cestou do prípravky rozpúšťala dlhé tmavé vrkoče, aby si každý všimol, že sa na Snehulienku veľmi podobá. Vlasy jej síce padali do tváre a všade jej zavadzali, ale vydržala. Dokonca sa vtedy tešila z toho, že je najvyššia z dievčat, veď Snehulienka by sa na svojich siedmich trpaslíkov mala pozerať z určitej výšky.

Ale Snehulienkou sa nestala. Vybrali malú svetlovlasú Lauru, pretože ona jediná vedela všetky repliky z rozprávky naspamäť. Blond vlasy jej schovali pod parochňu.

Maxi mala hrať macochu.

„Takou starou škaredou ženskou byť nechcem!“ kričala od zlosti a sklamania a dupkala pritom nohou o zem.

„Tak teda nebudeš hrať vôbec,“ vyhlásila učiteľka a tak aj bolo.

Laura vždy všetko vedela lepšie.

Laura bola vždy najlepšou z triedy.

Jej otec bol vždy poruke.

S Laurou boli vždy všetci spokojní.

A Laura vždy dokázala to, čo chcela.

Čo vedela Maxi? Nevedela nič. Aj keď sa snažila najviac, ako mohla, tak ako dnes, niečo zrejme robila zle.

Zajtra musí ísť do školy bez maminho podpisu. To sa pani učiteľke isto páčiť nebude a niečo jej napíše červeným perom do žiackej. A mama sa večer bude hnevať. A takto to pôjde stále dookola…

„Ja už nechcem byť ja!“ zaželala si z hĺbky duše.

V tom momente zaplnil tmu pod paplónom hlboký rozvážny hlas Veľkého ducha. On, čo všetko vedel a mnohé mohol, sa opýtal: „A kým by si chcela byť, keď nie Maxi?“

„Chcem byť Laurou!“ priala si okamžite.

„Prečo práve Laurou?“ zamyslel sa nahlas Veľký duch. „Zaželaj si otca, hádam ti pomôže a všetko bude zase dobré.“

„Aj Laura má otca a poriadneho! A okrem toho je odo mňa menšia. A každý sa s ňou chce kamarátiť, dokonca aj Jonáš. A nemusí sedieť vedľa Kaje…“

Maxi na svojom želaní trvala.

„Ešte si to dobre rozmysli, Maxinka. Keby si sa naozaj stala Laurou, už nebudeš Maxi.“

„Nemám o čom rozmýšľať, chcem byť Laurou!“ opakovala čoraz hlasnejšie.

„Tak teda dobre. Keď to tak veľmi chceš, budeš od zajtra Laurou. Ale…“

„Žiadne ale! Chcem byť Laurou, Laurou!“

„Nech je teda po tvojom,“ vyslovil Veľký duch pomaly hlbokým hlasom a zmĺkol.

Koniec ukážky