Text © 2019 by Václav Neuer

Jacket design © 2019 by Emil Křižka

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6699-5

Tento príbeh je vymyslený, rovnako ako aj

všetky osoby v ňom. Z čisto praktických dôvodov však radím, aby ste v Bratislave niektoré reštaurácie, podniky, adresy alebo dokonca celé ulice,

ktoré spomínam v niektorých pasážach svojej knihy, zbytočne nehľadali. Akákoľvek podobnosť

so skutočnými udalosťami je totiž takisto čisto náhodná.

Iba bežné policajné postupy ostali zachované tak,

aby zodpovedali realite. A realita je tvrdá.

Napriek tomu uznávam, že sa niekomu

môže zdať povedomá.

1

Pri stúpaní do kopca sa viac ráz pošmykol. „Skurvené blato,“ zahrešil zakaždým nahlas, napriek tomu, že široko-ďaleko tu bol celkom sám. Zostávalo mu už len pár metrov. Nakoniec sa predsa len dostal z blatistej zvážnice na spevnenú lesnú cestu. Roky presedené v kancelárii za počítačom urobili z jeho fyzickej kondície len blednúcu spomienku na lepšie časy. Roky a nedostatok pevnej vôle. Všetky doterajšie silvestrovské predsavzatia, týkajúce sa fajčenia, zdravšej výživy či zvýšenia pohybovej aktivity, sa zakaždým stihli definitívne rozplynúť už do Troch kráľov.

Zastal.

„Do psej matere aj s takým terénom,“ prezeral si zablatené nohavice. Košeľu mal pod kabátom skrz-naskrz prepotenú a vlasy prilepené na čelo. Skontroloval čas. Od telefonátu na lesnú správu uplynulo už vyše dvoch hodín. Na smrť vysilený, dychčal ako suchotinár. Oprel sa o strom a zapálil si. Pri prvom šluknutí sa rozkašlal.

„Dopekla, kde toľko trčíte?“ nervózne si uľavil. Odkedy zastal, začala naňho doliehať zima. Na chrbte ho nepríjemne chladila premočená bielizeň. Pánbohvie, koľko bude lesníkom trvať, kým sa dočká ich pomoci. Začal pochybovať, či vôbec pochopili, kam majú prísť. Pracovníkovi lesnej správy na stupavskej pobočke, ktorý mu po niekoľkých neúspešných pokusoch konečne prebral hovor, mohol len veľmi vágne a komplikovane vysvetliť, kde sa vlastne nachádza. Navyše, nič mu nehovoril ani jeden z miestnych názvov, ktorými ho zasypal ten chlap so silným záhoráckym dialektom. Musel poriadne zaloviť v pamäti i obrazotvornosti, kým mu ako-tak opísal cestu, po ktorej sa dostal až sem.

Les voňal hríbmi, aj keď bolo ešte priskoro, aby nejaké vôbec rástli. S pocitom viny si obzeral terén pod sebou. Vlastne až teraz videl, aký je svah v skutočnosti strmý. Spoza volantu jeho terénneho Landrovera to až tak hrozivo nevyzeralo. Bol to naozaj hlúpy nápad pokúsiť sa tade prejsť. Sám nevedel pochopiť svoje rozhodnutie. Prešiel mu mráz po tele, keď si uvedomil, že táto pochabosť mohla mať aj oveľa horšie následky.

Mal vlastne šťastie, že ho nestočilo do opačnej strany. V tom prípade by sa bol celkom isto zrútil až na dno rokliny, dobrých päťsto-šesťsto metrov. Možno až k asfaltovej ceste vedúcej na Košariská. Zhlboka si vydýchol. Nakoniec vyviazol, chvalabohu, bez zranenia, a súdiac podľa neporušeného zovňajška, azda aj bez väčšej škody na aute. Novučičký Landrover však zostal zlovestne naklonený nabok a až po rám beznádejne uviaznutý v hlbokej brázde, vyjazdenej ťažkými strojmi, ktoré tu zrejme celkom nedávno používali lesní robotníci pri ťažbe dreva. Neprichádzalo do úvahy pokúšať ďalej osud jeho vyslobodzovaním. Šanca uspieť bola nulová. Naopak, každým ďalším márnym pokusom by iba zvýšil riziko odtrhnutia ešte väčšieho kusa podmáčaného svahu pod ním.

Znova sa rozkašľal. Zahodil nedofajčenú cigaretu a bohvie koľký raz si uľavil nadávkou. Po ďalšej štvrťhodine sa k nemu konečne doniesol túžobne očakávaný zvuk motora. Zakrátko sa spoza zákruty vynoril lesný kolesový traktor s mohutnou radlicou, natretou načerveno. Odpadol mu kameň zo srdca. Tak ho predsa len našli. Črtajúca sa nádej mu hneď zlepšila náladu. O chvíľu stadiaľto vypadne. Možno už o pár minút sa na tejto príhode bude smiať. Najlepšie niekde u Koníka pri pive so štamgastmi.

Zamával na traktoristu.

Vodič, štíhly fúzatý chlap približne v rovnakom veku ako on, zastavil obrovský stroj priamo pri ňom.

„To ste vy volali?“

„Gajdoš,“ predstavil sa. „Inžinier Ján Gajdoš.“

Chlapík za volantom nepokladal podobné zdvorilosti za dôležité.

„Kde to máte?“ spýtal sa rovno, pozerajúc naňho z výšky kabíny.

„Týmto smerom. Tam dolu. Takých dvesto metrov,“ usiloval sa prekričať klapot silného dieselového motora.

Chlapík neveriacky pokrútil hlavou a natrénovaným pohybom zoskočil k nemu na okraj cesty.

„Tu dolu?“ naznačil rukou smer, akoby sa chcel ešte raz uistiť, že dobre počul.

„Hej,“ prisvedčil.

„Čo ste tam, prekrista, robili?“

„Chcel som si skrátiť cestu,“ nemal chuť na nejaké dlhé vysvetľovanie.

„Skrátiť? Tade?“ Šofér vytiahol z náprsného vrecka pracovnej kombinézy pokrkvanú škatuľku marsiek.

„Myslel som si, že prejdem po tej zvážnici až k tamtomu stromu. Ak by sa mi za ním podarilo vyjsť cez ten briežok na druhej strane, dostal by som sa až na spodnú cestu do Rače.“ Nebol si istý, či ho pochopil. „Idem do Pezinka. Nemusel by som obchádzať celé mesto.“

Vodič traktora na to nepovedal ani slovo. Len udivene pozeral dole svahom.

„Lenže tam nižšie sa podo mnou utrhol celý kus svahu nad potokom a hodilo ma to o kus nadol.“ Mal pocit, že traktorista pochybuje o jeho zdravom rozume.

„Toto by ste autom neprešli, ani keby bolo sucho, nieto ešte v takom blate,“ zhodnotil jeho guráž šofér lesného traktora. „Na čom ste?“

„Na Defendri,“ odpovedal.

„Ani na tom nie,“ trval na svojom traktorista.

Isteže nie. Aj on sám už teraz veľmi dobre vedel, že je to tak.

Chlapík odkročil o pár metrov ďalej. Pozorne skúmal svah pod sebou, až kým nenatrafil na vyjazdené stopy po kolesách.

„Tu ste sa tuším spustili dole,“ zamrmlal skôr sám pre seba.

„Auto je presne tam. Hneď za tým kopčekom, ako sú tie dva veľké pne,“ ukázal.

Vodič si niečo potichu zašomral. Pomaly kráčal po ceste a zakaždým, keď sa po pár krokoch zastavil, pozorne sa zahľadel dolu medzi stromy.

Pochopil, že hľadá najlepšiu možnú cestu čo najbližšie k miestu, ktoré mu označil.

„Ten potok tu načisto podmyl breh,“ vysvetlil traktorista. „Celé dni lialo a napršalo more vody. Ešte k tomu si tu bobry spravili hrádzu. Tak dva, možno tri roky dozadu. Tam, kúsok nižšie,“ mávol tým smerom. Podľa všetkého sa tu vyznal. „Hladina odvtedy stúpla a teraz sa okrem pôvodného koryta rozlieva po dažďoch aj všade naokolo,“ pokračoval.

Iba počúval, kýval servilne hlavou a pripadal si ako nejaký hlúpy školáčik. Od niečoho podobného dávno odvykol. Na prednášky podriadeným mal vo svojej firme už roky nárok iba on.

Jeho budúci záchranca medzitým našiel miesto, ktoré hľadal.

„Pôjdem tadiaľto. Skúsim, čo to dá, a potom uvidíme,“ pozeral naňho, akoby bol zvedavý na jeho názor.

Bezradne pokrčil plecami. Neželal si nič iné, než čo najrýchlejšie vybŕdnuť z kaše, ktorú si sám navaril. Ostávalo mu len dúfať, že ten chlap vie, čo pre to spraviť a akým spôsobom vyslobodiť jeho auto.

„Aspoň tamto, k tomu prvému pňu sprava. Potom skúsime navijak,“ rozhodol a otočil sa naspäť. „Vy choďte dole pešo.“

Zrazu ho pochytili obavy, či sa to vôbec podarí. Nechcel ani len pomyslieť, čo sa stane, ak si ozrutné elkátečko v tejto situácii neporadí. Znova v duchu zahromžil na svoju nerozvážnosť.

Bol už zhruba v polovici cesty nadol, keď sa traktor pohol a otočil sa v miestach, kde pred chvíľou stáli. Nato sa začal pomaly spúšťať dole svahom. S malou dušičkou pozeral, ako aj tomuto obrovi miestami preklzávajú obrovské kolesá. Vydýchol si, keď videl, že sa nakoniec predsa len dostal na určené miesto. Znova svitla nádej na úspech.

S cigaretou frajersky zacviknutou v kútiku úst lesák spustil prednú radlicu. Pochopil, že má v úmysle využiť ju ako oporu.

„Poďme, skúsime to priviazať,“ skríkol na neho.

Pomohol s odvíjaním oceľového lana.

„Hádam to pôjde,“ vlial doňho novú nádej traktorista, keď obišiel uviaznutý Defender. V náročnom teréne sa pohyboval oveľa ľahšie a istejšie.

V duchu sa modlil, aby mal pravdu.

„Naskoč dnu!“ Pripevnil lano. Išlo do tuhého. Táto situácia naozaj nebola vhodná na vykanie.

„Nahoď to! Kolesá rovno a najprv nič nerob. Potom, keď ťa pohnem, skús pomaly dopredu a pomáhaj mi.“

Sadol si za volant a tak, ako mu kázal, naštartoval. Zabzučal navijak. Pozeral, ako sa lano napína, až kým nepocítil šklbnutie. Defender sa vytrhol zo svojej mazľavej pasce. Ešte však nemal vyhraté. V ďalšom okamihu sa auto nebezpečne naklonilo, až mal pocit, že sa prevráti. Zaťal zuby. Ťah zoslabol. Len čo zacítil, že sa všetky kolesá znova dotkli zeme, pridal plyn. Silný motor, uzávierka a náhon všetkých štyroch kolies predsa len urobili svoje a navijaku čo-to odľahčili. Stúpal hore. V ďalšom kritickom okamihu videl, ako sa pod jeho váhou radlica traktora zaryla do zeme a odvalila ďalší velikánsky kus hliny. Obrovský lesný stroj sa našťastie nepohol. Silný motor zahučal.

„Ešte kúsok,“ prebleslo mu hlavou a potom lano konečne povolilo. Teraz už išiel sám. Zhlboka si vydýchol. Bol vonku.

„Máte viac šťastia ako rozumu,“ usmieval sa vodič a zoskočil z kabíny. „No predsa len, nabudúce by som na vašom mieste už nič podobné neskúšal.“

„To teda nie. Raz stačilo,“ dal mu za pravdu. V zadnom vrecku nohavíc našmátral peňaženku.

Chlap odopol lano a prešiel k radlici.

„Čo som vám dlžný?“ opýtal sa.

Neodpovedal.

„Zaslúžite si,“ posmelil ho, keď videl, že zrejme premýšľa, koľko si vypýtať. Bol mu úprimne vďačný za pomoc. „Bez vás by som tu ostal trčať hádam aj do súdneho dňa.“

No vodič traktora vyzeral, akoby ho vôbec nevnímal. Namiesto odpovede len civel do brázdy, ktorú pred chvíľou vyhĺbila radlica jeho stroja.

Podišiel k nemu. Na dne čerstvej jamy si všimol kus špinavej zablatenej handry. Zdalo sa mu, že spod nej čosi vytŕča. Vyzeralo to ako spleť koreňov. O kúsok vedľa zbadal čosi oblé. Kameň? Pozrel sa lepšie.

„A, kurva!“ nezdržal sa, keď si uvedomil, čo to je.

Pozeral sa na ľudskú lebku.

2

Čerstvo povýšený komisár Peter Ledecký sa do pondelkového rána prebudil o sedem minút skôr, ako mu na nočnom stolíku stihol zazvoniť budík. Keby v robote nosil uniformu, jeho novej hodnosti by prislúchali výložky majora. Ani novozískaná pomyselná hviezdička však na jeho vstávaní nič nezmenila. Tak, ako bol, ešte celý skrehnutý, bosý, len v trenírkach a tielku prešiel do kuchyne. Postavil na sporák plechový kastrólik, a kým voda zovrela, vyšiel cez terasu do záhrady. Svietilo slnko. Nie silno, ale príjemne. Na nebi nebolo ani mráčika a trávnik, ktorý predvčerom prvýkrát v tomto roku pokosil, bol ešte zmáčaný rosou. Zhlboka nasal vlhký svieži vzduch. Napriek tomu, že sa mu práve skončila dovolenka, potešil sa, že ho čaká pekný jarný deň.

Kávu si vypil na terase. Obyčajnú zalievanú s dvoma lyžičkami cukru. Kávovar, ktorý pred časom dostal ako dar od Hany, nepoužíval. Nezvykol si naň. Azda len povinná úcta k darkyni mu bránila odložiť ho niekam na povalu medzi ostatné nepotrebné krámy. Len preto dosiaľ ďalej zavadzal na kuchynskej linke.

Postojačky vyfajčil dve cigarety. Až potom zamieril do kúpeľne. S istou dávkou uspokojenia pozrel na svoju tvár v zrkadle. Ťahalo mu na päťdesiatku, no dnes mal výnimočne pocit, že po dlhšom čase vyzerá opäť zdravo a energicky. Posledné dni strávil zväčša vonku v záhrade a dokonca sa opálil. Cítil sa oddýchnutý a neprekážalo mu ani to, že sa z neho už o hodinu stane zasa policajt.

V ostatných rokoch sa mu po dlhšom čase voľna zvyčajne nechcelo do roboty. Mával aj obdobia, keď celkom vážne uvažoval, že zavesí prácu detektíva na klinec a nájde si miesto niekde inde. Ibaže čím ďalej, tým zreteľnejšie si uvedomoval, že by sotva vedel robiť niečo iné. Bol policajt. Všetkým, čo robil a ako sa správal. Dochádzalo mu to síce pomaly, ale aj tak sa nakoniec proti svojej vôli musel zmieriť s tým, že nič iné už z neho nikdy nebude. Napriek tomu, že o svojej práci a polícii samej stratil za posledné roky všetky ilúzie.

Ani túto dovolenku si nenaplánoval, a keď mu ju na porade vedúci oddelenia nariadil, pokúsil sa najprv protestovať. Nepomohol si. Podľa pokynu krajského riaditeľa si museli všetci detektívi do konca mesiaca vyčerpať zvyšky minuloročnej dovolenky. Zostávalo mu dvanásť dní. Najskôr si nespokojne hundral popod nos. Nevedel si dosť dobre predstaviť, ako využiť dva týždne voľna na prelome apríla a mája, no nakoniec sám musel uznať, že mu padli celkom vhod.

Prvé dni strávil s Hanou v jej byte v meste. Cez deň chodila do roboty, večery trávili prechádzkami a pozeraním televízie. Po týždni sa vrátil k sebe. Párkrát posedel s poľovníkmi v miestnej krčme. Raz to s nimi potiahol až do rána. Pokosil trávnik a urobil poriadok v garáži. Prečítal dve zaujímavé knihy. Do roboty zavolal za celý čas len trikrát, aby nakoniec zistil, že aj tam počas jeho neprítomnosti už zrejme zavládla predčasná uhorková sezóna. Okrem jedného jediného prípadu, ktorý pridelili zatiaľ ešte vždy benjamínkovi kancelárie, mladšiemu inšpektorovi Jakubovi Koreisovi, sa nič podstatné ani mimoriadne nestalo.

Z domu vyrazil o siedmej. Premávka na ceste okresnej triedy bola riedka, no čím bližšie k mestu začínala hustnúť, až nakoniec uviazol v kolóne, keď zišiel z vonkajšieho okruhu na Gagarinovu. Dopravný servis v rádiu informoval o čerstvej nehode na Prístavnom moste. Stiahol okienko a zapálil si. Vozidlá pred ním sa posúvali už len po metroch. Skontroloval čas. Uvedomil si, že ak sa situácia na ceste v najbližších minútach nezlepší, bude hneď prvý deň meškať.

Po pár minútach ho predbehlo jazdným pruhom vyhradeným pre hromadnú autobusovú dopravu hasičské auto so zapnutými majákmi. Hlavou mu preletelo, o čo je robota hasičov priamočiarejšia a zmysluplnejšia ako tá jeho. Tých chlapíkov v pracovných uniformách a žltých prilbách svojím spôsobom obdivoval. Často sa s nimi stretával pri práci. Denne podstupovali riziko a často išli ta, odkiaľ všetci ostatní v panike utekali. Pomáhali, chránili a na rozdiel od policajtov nemuseli o tom nikoho presviedčať. Nepotrebovali si to ani písať na autá. Každý to vedel.

Nemohol si nevšimnúť, že oproti tomu dôvera ľudí v políciu za ostatné roky hrozivo poklesla. Človek nemusel ani pozerať televízne spravodajstvá a denne čítať noviny, aby vedel, že je to evidentný fakt. O obrovskom rozsahu korupcie, prerastenej až do najvyšších miest vedenia policajného prezídia a jeho elitných útvarov či dokonca prokuratúry, sa už šírili doslova legendy. Posledné závažné kauzy a oznámenia zametené pod koberec, v ktorých mali podozrivé osoby blízko priamo k najvyšším vládnym predstaviteľom, vyvolali v Bratislave, ale aj v iných mestách vlnu občianskych nepokojov. Množili sa verejné protesty s požiadavkou na odstúpenie ministra, policajného prezidenta i špeciálneho prokurátora. Tak ako v osemdesiatom deviatom ich organizovali študenti. A tak ako v osemdesiatom deviatom, aj teraz v uliciach a na námestiach stáli tisíce ľudí.

Lepšie ako ktokoľvek iný vedel, že majú v mnohom pravdu. Ba neraz bol presvedčený, že situácia je v skutočnosti ešte hrozivejšia, než si pripúšťali demonštranti vonku. No súčasne chcel ešte stále veriť, že jeho sa to netýka a ich oddelenie stojí od toho všetkého bokom.

Svoje oddelenie pokladal za akýsi hermeticky uzavretý minisvet v obrovskom policajnom kolose, ktorý sa ešte vždy riadi starými pravidlami. Svojim najbližším kolegom neprestal bezvýhradne dôverovať a rovnakú úctu prechovával i k priamemu nadriadenému, komisárovi Peterajovi. Za celý čas, čo sa poznali, nemal ani raz dôvod pochybovať. Robili si svoju prácu. Chytali vrahov. Nič viac, nič menej, a tak to bolo odjakživa.

Čoraz častejšie však premýšľal, dokedy to celé vydrží. Dokedy sa budú môcť hrať na svojom vlastnom piesočku? Dokedy ešte budú môcť aspoň strkať hlavu do piesku a sami seba i jeden druhého presviedčať, že sa ich netýka nič z toho, čoho sú svedkami? Neodbytne doňho dorážali silné obavy, že to potrvá len dovtedy, kým aj oni raz neskrížia cestu niektorému z mnohých mocných straníckych mecenášov.

Časy sa zmenili. K horšiemu pre všetkých, okrem pár výnimiek. A polícia ako taká deň po dni nenávratne stráca aj svoje posledné kredity. Mnoho kolegov slúžiacich na rôznych odboroch a úsekoch kriminálnej služby, s ktorými kedysi začínal, teraz zo zboru odchádza. Len nedávno sa dozvedel o ďalšom. Tentoraz priamo z ich oddelenia. Z oddelenia vrážd. Žiadosť o odchod do výsluhového dôchodku si podal Lipiansky.

Vedel prečo. Pred dvoma mesiacmi sa spolu opili v Štrngálke a najdlhšie slúžiaci vraždár si pred ním v návale ľútosti vylial srdce. Nechcel už ďalej pracovať v polícii, sprivatizovanej finančnými oligarchami, ako sa po novom zvyklo hovoriť ekonomickým kriminálnikom a podvodníkom so štátnymi objednávkami. Odišiel Urbanič, teraz Lipiansky. Zostal posledný, čo stihol odkrútiť zopár rokov na polícii ešte pred osemdesiatym deviatym, i keď iba v uniforme na obvodnom oddelení.

Za volantom svojho Peugeota si vybavil večer, keď ho starší kolega, sklonený nad dopitou fľašou vodky, kamarátsky objal na rozlúčku okolo pliec.

„Peter, ver mi. Toto je ešte oveľa horšie ako za komunistov,“ zašepkal mu do ucha a nato do seba obrátil posledný pohárik. V návale typickej pijanskej nostalgie sa mu v oku zaleskla slza. „Fakt, oveľa horšie,“ dodal.

Z pochmúrnych úvah ho vytrhlo trúbenie klaksóna auta, zaradeného za ním. Kolóna sa rozbehla. Mávnutím ruky sa ospravedlnil netrpezlivému nedočkavcovi. Vyrazil a súčasne mrkol na hodinky. Stíhal.

Do budovy Krajského policajného riaditeľstva na Špitálskej ulici vošiel bočným služobným vchodom dve minúty pred pol ôsmou. Nečakal, kým sa uvoľní výťah, a radšej na tretie poschodie vybehol pešo. Kolegovia z kancelárie, starší inšpektor František Machrák a mladší inšpektor Jakub Koreis, ho privítali radostným pokrikom. Obaja už boli vychystaní na rannú poradu.

„Nejako si sa na tej dovolenke zadychčal,“ zvítali sa narýchlo potrasením rúk.

„Klasika,“ pokúšal sa vysvetliť. „Nehoda na Prístavnom a celé mesto stálo už od Gagarinky.“ Na viac nemal čas. Uvedomil si, ako ich rád vidí. Spolu vyrazili do zasadačky.

V kresle za vrchstolom sedela namiesto vedúceho oddelenia komisára Peteraja Jana Novotná. Najmladšia členka tímu a súčasne jediná žena na oddelení vrážd, nenalíčená, s chlapčensky zastrihnutou ofinou, permanentnou vyrážkou na tvári, oblečená zväčša vo vyťahanej mikine a ošúchaných rifliach, pôsobila na prvý pohľad ako tichá, možno až hanblivá, nevýrazná baba. Na odbor násilnej kriminality nastúpila len pred pár rokmi, no vďaka svojim schopnostiam a neodškriepiteľným kvalitám, najmä v oblasti výpočtovej a informačnej techniky všetkého druhu, už väčšinu z nich stihla presvedčiť, že je pre robotu cenným prínosom.

„Šéf musel ku krajskému,“ oznamovala postupne sa trúsiacim detektívom, ktorí sa jednotlivo či v malých skupinkách objavovali medzi dverami s pracovnými zápisníkmi v rukách. „Požiadal ma, aby som zapísala dochádzku a odkázal vám, že porada bude o tretej.“

Väčšina z nich sa otočila hneď medzi dverami. Podaktorí sa rozhodli, keď už prišli, posedieť si s kolegami a vypiť si s nimi v zasadačke kávu, ktorú si sem priniesli v plastových pohárikoch z automatu na chodbe.

Jana Novotná zatiaľ farebnými značkovačmi vypĺňala políčka a kolónky v pracovnom pláne s menami, ktorý jej zveril komisár. Modrou farbou označila prítomných, zelenou služobne sa pohybujúcich mimo pracoviska a červenou tých, čo čerpali dovolenku alebo maródovali. Úzkostlivo dbala, aby sa nepomýlila.

„Vitaj,“ zdvihla hlavu od rozloženého dvojhárka pred sebou, keď medzi prichádzajúcimi zbadala Ledeckého. „Tuším si sa opálil,“ predviedla bez prípravy svoj postreh.

3

Máj 1987

Netrvalo mu dlho nájsť správne miesto. Vyznal sa tu, a tak išiel viac-menej naisto. Nachádzal sa v plytkej dolinke, približne kilometer od poslednej chaty. Okolím neviedol nijaký značený turistický chodník a lokalita bola dostatočne odľahlá, takže pravdepodobnosť stretnutia s nejakým náhodným zatúlaným návštevníkom bola prakticky nulová. Pozrel na hodinky. Všetko išlo podľa plánu. Stihol sa sem dostať tesne pred zotmením. Sadol si na peň a čiastočne krytý kmeňom mohutného duba ešte raz skontroloval výhľad.

Nejakých tridsať metrov pod ním tiekol potok, ktorého náprotivný, zjavne strmší breh bol husto porastený širokým pásom krovín. Naslinil si ukazovák. Smerom k nemu sviežo povieval slabučký, chvíľami sotva badateľný vlhký vánok. Bol spokojný. Niekde v slabinách cítil predzvesť úspechu. Ani tie najplachejšie diviaky hľadajúce na sklonku horúceho dňa vodu nebudú mať šancu zacítiť jeho pach.

Nabil guľovnicu. Nebola to jeho zbraň. Vedel však, že otec bude celý týždeň služobne preč a ostane mu dosť času vrátiť ju včas na svoje miesto, aby nič nezbadal, keď príde domov. Všetko mu hralo do karát. Ani poľovníkov sa nemusel obávať. Sezónu začínajú až pätnásteho. Dovtedy si sotva nájdu dôvod štverať sa na toto miesto. Možnosť natrafiť v revíri na niektorého z nich bola mizivá.

Pri tom všetkom pocítil v žalúdku záchvev vnútornej nervozity. Prvýkrát odvtedy, čo podvečer vyrazil z domu, si uvedomil riziká svojho konania. Ešte vždy zostávalo veľa možností na prekazenie jeho večerného dobrodružstva.

Oprel pušku o strom a zadíval sa k potoku. Rýchlo sa stmievalo. Hary ho bude čakať o jedenástej na rázcestí. Najprv dlho uvažoval, či mu zveriť kľúčiky od Nivy, no inú možnosť nenašiel. Nemohol si dovoliť odstaviť auto niekde pri lese alebo sa na ňom dokonca doviezť až sem. Pravdepodobnosť, že by si ho niekto všimol, by v takom prípade hraničila takmer s istotou. Na to, čo chcel urobiť, potreboval spoľahlivého komplica, a Hary bol v podstate jediný, komu mohol dôverovať. Nikdy nemal veľa kamarátov.

Zatúžil po cigarete. Chvíľu sa pohrával s myšlienkou zapáliť si, no nakoniec ju definitívne zahnal. Možno by si to mohol dovoliť, keby sedel na vysokom posede, ale takto nechcel pokúšať šťastie. Dalo sa predpokladať, že aj pri priaznivom vetre by zver dym zacítila.

Skusmo zalícil guľovnicu medzi kríky pred sebou. Skôr preto, aby nejako vyplnil vlečúci sa čas a súčasne skúsil, ako mu puška sadne na líce. Kvalitným nemeckým puškohľadom videl v padajúcom súmraku jasnejšie ako vlastným zrakom. Spokojne zbraň znova odložil. Pozrel nad seba. Mesiac sa blížil k splnu, a ak oblohu nezatiahnu mračná, väčšia tma už nebude. Ostávalo len trpezlivo čakať.

Všade navôkol panovalo takmer absolútne ticho. Už nebolo počuť ani žiadnych vtákov. Akoby sa z hory pred ním načisto vytratil život. S pribúdajúcimi minútami v ňom stúpala nervozita. Po pol druha hodine čakania jeho nálada poklesla na bod mrazu. Čoraz nástojčivejšie si uvedomoval, že má len jeden pokus. Dnešný. Podobná príležitosť sa už v dohľadnom čase nezopakuje. Odrazu si už ani zďaleka nebol taký istý úspechom.

„Doriti. Kde ste toľko,“ zašepkal si sám pre seba, upierajúc oči do tmy pred sebou a napínajúc sluch, aby mu neunikol ani ten najmenší šramot či charakteristický praskot raždia, prezrádzajúci približujúcu sa zver.

Pozrel sa na hodinky. Už mu neostávalo veľa času. Musel rátať aj s tým, že spiatočná cesta potme na miesto stretnutia s Harym mu zaberie viac ako polhodinku, ktorá mu ešte za svetla bohato stačila. Len nerád si pripúšťal neúspech. Nenávidel prehry. O to väčšmi, ak mal pri nich svedkov. Opäť mu vŕtalo v hlave, či sa predsa len nejako nemohol zaobísť bez pomoci kamaráta.

Opatrne, čo najtichšie vstal a natiahol si zmeravené nohy. Peň, na ktorom sedel, neposkytoval bohvieaké pohodlie. Okrem otlačeného zadku a stŕpnutých nôh pocítil aj silnú potrebu vymočiť sa. Zaťal zuby. Aj keď nebol poľovník, dobre vedel, že ak sa bude musieť vyčúrať, môže postriežku definitívne zabaliť. Váhal.

Práve v tom okamihu zabrechal kdesi v hore pred ním srnec. Zajastril a všetku pozornosť sústredil tým smerom. Po pár sekundách sa srnec ozval znova. Bol to výstražný signál. Niečo ho muselo vyrušiť. O takomto čase srnce nebrešú len tak bez príčiny. Napäl sluch. Zakrátko naozaj začul zapraskanie halúzky. Cítil, ako sa mu zrýchľuje tep. Ďalší praskot. Nemýlil sa. Diviaky. Jeho očakávanie sa naplnilo. Vzrušene sa schúlil za strom a nahmatal pušku. Pritajil dych, aby sa v rozhodujúcom poslednom okamihu neprezradil a zver nevyplašil.

Zvuky silneli a celkom badateľne sa približovali. Naozaj sa nemýlil. Po pár sekundách sa presne na miestach, kde to očakával, zavlnil porast. Zacielil tým smerom. Už zreteľne rozoznával charakteristické funenie.

S ukazovákom na spúšti nahmatal palcom poistku. Na samom okraji kríkov zbadal tmavú siluetu. Jeden veľký kus. Čakal „rúdel“ diviakov, celú rodinku, sviňu s prascami a lanštiakmi, no vyzeralo to, že mu žičilo šťastie a poslalo mu pred mušku poriadneho kanca samotára. Maximálne sa sústredil na výstrel.

Nemohol si dovoliť viac ako jeden. A už vôbec neprichádzalovdo úvahy dohľadávať zviera, ktoré by po nevydarenom zásahu neostalo ležať na mieste, ale s ťažkým zranením by odbehlo do hory. No až teraz si uvedomil, že to nebude také jednoduché. Mesiac na oblohe práve zaclonil jeden z osamotených mráčikov. Zámerný kríž v tubuse puš - kohľadu mu zrazu miestami celkom splýval s tmavým pozadím protiľahlého brehu a silueta diviaka sa mu napriek kvalitnej optike chvíľkami celkom rozplývala pred okom. V duchu zahrešil. Navyše, prichádzajúci kus sa so vztýčeným nosom zasekol tesne na hranici kríkov, akoby si v rozhodujúcom okamihu rozmyslel svoj pôvodný zámer zísť až dolu k potoku.

Studený závan, ktorý pocítil na spotenom chrbte, mu prezradil tajomstvo zmeny správania zvieraťa. Vietor sa otočil smerom k nemu. Skúsený starý kanec v nasledujúcom okamihu nepochybne zacíti jeho pach a tryskom sa zvrtne späť do bezpečia tmavej hory. Rozhodol sa zariskovať. Neostalo mu napokon nič iné. Spoliehajúc sa na dostatočne silný kaliber zbrane, zamieril do stredu tmavej škvrny.

Zatajil dych a pomaličky stláčal spúšť. Vari až v povestnej tisícine sekundy pred výstrelom si uvedomil svoj obrovský omyl. Signál z mozgu už však nestihol zastaviť ukazovák na spúšti.

4

Máj 1987

„Meškáš,“ privítal ho Hary, ktorý sedel za volantom Nivy a fajčil.

Neodpovedal. Sťažka dosadol na sedadlo vedľa neho.

„Tak čo, leží? Ideme poň?“

„Nič nedošlo,“ pokrútil hlavou.

„Nestrieľal si?“ Vyhodil zvyšok cigarety a ručne zatiahol okno. „Zdalo sa mi.“

„Čo sa ti zdalo?“ div sa naňho neosopil.

„Že som počul výstrel. Navyše, keď ideš tak neskoro, myslel som...“ vykrúcal sa Hary, prekvapený jeho podráždenou reakciou.

„Zablúdil som,“ trocha zmiernil. „V tej posratej hore je tma ako v riti.“

Harymu to na vysvetlenie stačilo. Natočil motor.

„Domov?“

Prikývol.

Prešli po lesnej ceste popri najbližšej turistickej chate a pokračovali ďalej po asfaltovej ceste smerom dole.

„Choď tade vpravo. Pôjdeme zadom poza cintorín,“ navigoval Haryho, keď sa priblížili k dedine.

„Čo je s tebou?“ Nespýtal sa prečo, iba sa naňho úkosom pozrel.

„Si bledý ako stena. Celý sa trasieš.“

„Musel som v tme do kopca. Skoro som sa pogrcal.“ Chvíľu mu trvalo, než našiel akú-takú odpoveď.

Minuli múr cintorína. Blížili sa k hlavnej ceste. Objavili sa pred nimi prvé domy a lampy verejného osvetlenia.

„Nikto ťa nevidel, keď si išiel po mňa?“ opýtal sa.

„Nie, skapal tu pes. Široko-ďaleko ani živej duše.“

Vydýchol si.

„Teda až na...“

„Až na?“ zbystril pozornosť.

„Až na toho starého blázna z tej rozpadnutej chalupy na konci dediny. Skoko, či ako mu to hovoria...“

Cítil, ako mu na chrbte vyrazil studený pot.

„Stál rovno v strede cesty, musel som celkom zastať, aby som ho nezrazil. Totálny pako,“ rozhorčoval sa Hary.

„Si si istý, že to bol on?“ prehltol slinu.

„Jasné, že istý,“ prikývol Hary. „Takého magora si nemáš s kým pomýliť. Stál kúsok hore za rázcestím v tom svojom dlhom kabáte a podľa mňa mal slušne nakúpené. Hovorím, skoro som ho prešiel. Nechápem, kam sa takto na noc trepe.“

Mal pocit, že mu praskne hlava. Chytil sa za spánky.

„Nepreháňaš to trocha s tou opatrnosťou? Čo na tom, že ma videl?“ plesol ho po stehne spolužiak.

„Nie teba, ty magor,“ poťukal si na čelo. „Auto. Každý tu vie, že je fotrovo.“

„A?“

Mlčal.

„Taký starý ožran môže vyprávať, čo chce. Kto ho bude počúvať? Alebo sa fakt tak bojíš vlastného otca?“

Neodpovedal. Prešli cez celú dedinu. Chýbalo už len niekoľko kilometrov. Ešte pár minút a bude doma.

„Je mi nejako zle od žalúdka,“ povedal.

„Nejaký panáčik by to hádam spravil.“

„Nie, to nie,“ odmietol. „V žiadnom prípade,“ pritvrdil a v duchu rozmýšľal, ako sa kamaráta čo najrýchlejšie zbaviť. „Potrebujem čím skôr do postele.“

„Myslel som...“ dal najavo svoje sklamanie Hary.

„Viem, čo si si myslel,“ skočil mu do reči. „Aj ja som si dnešok predstavoval celkom inak.“ V hlave mu jedna cez druhú vírili zmätené myšlienky. Pred hodinou sa mu život obrátil hore nohami.

Zastali pred domom. Vystúpil, aby otvoril bránu a mohli vojsť do dvora. Haryho otlčená červená škodovka blokovala vjazd do garáže.

„Tak ďakujem a čau,“ rýchlo sa rozlúčil.

„Si blázon,“ neveriacky krútil hlavou jeho možno jediný kamarát.

Počkal, kým naštartoval.

„Fakt sa nikdy ani v tom najmenšom nenaučíš prehrávať?“ stihol sa ešte opýtať spoza volantu.

Neodpovedal. Možno ho už nepočul. Pozeral sa za odchádzajúcim autom, až kým sa jeho koncové svetlá nestratili v zákrute. Zavrel bránu a vyvracal sa do okrasného záhona.

5

Vrátili sa do kancelárií. Ledecký sa usadil za svoj stôl a zbežne poprehadzoval papiere, ktorých za čas jeho neprítomnosti ani veľmi nepribudlo. Mal pocit, akoby odišiel len včera.

„Máš tam nejaké záznamy z vyšetrovačky. Nič dôležité,“ poznamenal ležérne Machrák. „A vypísali sme ti nadčasy.“

„Ďakujem.“

Machrák bol od neho presne o desať rokov mladší. Takmer vždy dobre naladený, nadovšetko miloval kvalitné značkové oblečenie. Bol už roky spoľahlivým a verným druhom Ledeckého, pripraveným kedykoľvek nastaviť zaňho hoci aj vlastnú kožu. Vďaka svojim častým uštipačným poznámkam, ktoré mu uleteli zvyčajne na tých najnevhodnejších miestach v najmenej vhodnom čase, neustále balansoval na hranici maléru. A aby toho nebolo málo, nikto z oddelenia nemohol konkurovať ani jeho nikdy neutíchajúcej ambícii dostať sa vari do všetkých nohavičiek, ktoré sa naskytli v jeho okolí. Ledecký však veľmi dobre vedel, že za jeho naivným, možno až chlapčenským úsmevom sa v skutočnosti skrýva nezvyčajne drsný chlapík s mimoriadne bystrým úsudkom.

„Stačí, ak zoberieš pivo,“ nezaprel svoj podpichovačný talent.

Ledecký sa zaklonil v kresle. Akoby zrazu nevedel, odkiaľ začať. Cez otvorené okná k nim doliehal ruch frekventovanej ulice. Chvíľu mlčali.

„Ak si teda na dovolenke neminul všetky úspory,“ doložil Machrák.

Ledecký len pokrútil hlavou. Zrána nebýval veľmi zhovorčivý.

„A vieš, že som vlastne ani nemal kde?“

Po rokoch, čo spolu robili, sa spoznali natoľko, aby vedeli, že akýchkoľvek prípadných podrobností, týkajúcich sa jeho posledných dvoch dovolenkových týždňov, sa dočka - jú najskôr poobede.

Starší z detektívov si rozbalil bagetu a začítal sa do novín. Mladší vytiahol zo skrine hŕbu doteraz nepozakladaných, iba šnúrkou previazaných papierov a rozložil si ich po svojom pracovnom stole.

„Čo to máš?“ neudržal na uzde svoju zvedavosť Ledecký.

„Ten nový prípad,“ odpovedal namiesto neho Machrák. Zaskočil mu kúsok bagety a rozkašľal sa. „Skôr archeologickú záhadu než prípad.“

„Niečo mi ušlo?“ pousmial sa najstarší z detektívov.

„Iba vykopávka niekoľkých starých kostí, ohlodaných časom.“

„Za ten čas, čo som tu nebol, ste vari začali fušovať do archeológie?“

„Skôr tuná mladý. Mňa osobne to hlinobranie nejako zvlášť neberie,“ uškrnul sa Machrák.

Koreis sa jeho poznámkami nedal vyviesť z miery.

„Kostrový nález,“ vysvetlil Ledeckému s vážnou tvárou. „Našiel sa náhodou v lese pri Borinke.“

„To je spis k tomu prípadu?“

„Všetko, čo doteraz máme,“ prikývol najmladší detektív.

Ledecký sa natiahol po žltých papierových doskách na samom vrchu a nasadil si okuliare. Jednu po druhej pozorne prezeral očíslované fotografie a čítal ich anotácie. Pri niektorých sa zdržal dlhšie, iné odkladal už po pár sekundách. Zrazu vyzeral maximálne sústredený. Zábery orientačných pohľadov na terén a bezprostredné okolie miesta nálezu postupne prechádzali až k samému hrobu a k osobitným fázam jeho odkrývania. Nasledovali detaily jednotlivých kostí, lebky, zvyškov šatstva, pracky z opasku, snubného prsteňa a zhrdzavených hodiniek.

Ledecký si vedel veľmi dobre predstaviť všetku tú robotu okolo. Ako naživo v duchu počul mrmlanie kriminalistických technikov a nadávky policajtov z miestneho, ktorí museli zobrať do rúk krompáče a lopaty a dôkladne prekopať či doslova preosiať hromady vlhkej lesnej zeminy, aby im nič neuniklo. Bola to isto nepríjemná, dlhá a namáhavá práca.

Trvalo mu dobrú polhodinu, kým fotodokumentáciu odložil. Zvyšné záznamy sa rozhodol zatiaľ nechať tak.

„Takže?“ obrátil sa na Koreisa.

Najmladší detektív, ktorý ho doteraz mlčky počúval, vyskočil zo stoličky a poháňaný typickým nováčikovským elánom pred ním rozložil kópiu satelitnej mapy.

„Je to tu, ako je ten krížik,“ zabodol ceruzku na označené miesto. „Patrí to už do malackého katastra. Tento hrebeň volajú Santopér. A tu a tu je cesta z Borinky,“ ukazoval ďalej a jedným okom pre istotu kontroloval, či ho jeho oveľa ostrieľanejší kolega naozaj sleduje. „Touto spodnou cestou sa cez všetky tieto húštiny dostaneš až na Biely kríž a z neho tadiaľto do Rače. Tento svah je dosť príkry, ale lesáci tade chodia sťahovať drevo.“

„Toto je potok?“ opýtal sa Ledecký, zahľadiac sa do mapy.

Koreis pritakal.

Postupne sa v satelitnej snímke zorientoval. Aj on si zobral do ruky ceruzku.

„Tak potom táto asfaltka,“ obtiahol jej líniu. „Vedie na Košariská.“

„Hej.“

„Ako ho našli?“

„Jeden magor si to tam pomýlil s rely Dakar a troška precenil svoje šoférske schopnosti,“ zapojil sa spoza Nového Času do debaty Machrák.

„No asi tak,“ uškrnul sa Koreis. Kým sa pustil do ďalšieho vysvetľovania, zalistoval v papieroch. „Nejaký inžinier Gajdoš. Ročník sedemdesiat z Pezinka. Netrestaný, bezúhonný, má nejakú počítačovú firmu. Celkom slušné živobytie podľa všetkého.“

„Poľovník?“ zaujímal sa Ledecký.

„To neviem,“ pokrčil plecami mladý detektív. Pre istotu ešte raz nazrel do poznámok. „Skôr nie, lebo nemá zbroják,“ položil záznamy naspäť na stôl. „Prečo?“

„Čo tam teda robil?“

„Chcel si skrátiť cestu,“ na chvíľočku zaváhal Koreis, než odpovedal, behajúc prstom po mape. „Z Borinky do Rače a odtiaľ domov. Spustil sa po tej zvážnici, no jeho Landrover na to nestačil a zapadol.“

Ledecký trpezlivo počúval.

Koreis v duchu uvažoval, prečo sú pre skúsenejšieho kolegu informácie o osobe oznamovateľa a ciele jeho cesty také dôležité. On sám pokladal známe okolnosti v súvislosti s Gajdošom v podstate za bezvýznamné.

„Keby bolo sucho, hádam by to vraj aj išlo, ale dovtedy tri dni lialo ako z krhly a všade bolo po kolená blata,“ vysvetľoval ďalej. „Zostal trčať zhruba v polovici. Keď zistil, že sa v nijakom prípade sám nevyhrabe, zavolal si na lesnú správu do Stupavy a oni mu poslali elkátečko, aby ho vytiahlo.“ Pozrel na Ledeckého. „Ten hovor máme vo výpise potvrdený. Chceš aj meno toho traktoristu?“

Ledecký pokrútil hlavou.

„Oboch vypočul vyšetrovateľ. Nám však už nijako nepomôžu. Okrem toho, že objavili hrob,“ ošíval sa Koreis, akoby chcel samého seba uistiť, že nespravil chybu.

„Ak by ten debil jazdil po ceste ako normálni ľudia, mali by sme celé dva týždne pokoj,“ znova sa po svojom zapojil Machrák a zložil dočítané noviny. „Potom to už išlo ako po masle. Natiahli lano, zapreli radlicu, a keď začal ťahať, odvalil kusisko zeme pod sebou.“

Ledecký si zapálil cigaretu, lakťami sa oprel o parapetnú dosku a zamyslene pozeral na rušnú ulicu pod oknom.

„Vieme, ako dlho tam ležal?“ spýtal sa napokon.

„Podľa súdneho znalca celkom isto viac ako desať rokov. V podstate z neho zostali len kosti,“ odpovedal mu Koreis. „Znalci z kriminalistického ústavu nám to možno ešte upresnia, no vieš si predstaviť, koľko im to bude trvať.“

„A pitva?“ Len čo to vyslovil, hneď mu napadlo, či vlastne v tomto prípade ešte vôbec prichádza do úvahy hovoriť o pitve.

„Robil to Habera,“ vyhŕklo z nich takmer naraz, čomu sa obaja zasmiali.

„Nebodaj bol aj na mieste?“ dovtípil sa Ledecký, čomu sa smiali. Predstavil si takmer dvestokilového súdneho znalca.

„Blázniš? Ani nevystúpil z auta. Spotil a zadýchal sa, len čo to zhora uvidel. A ak vraj nechceme navijakom ťahať hore aj jeho, nech mu dáme svätý pokoj. Nakázal nám pekne pozbierať všetky kostičky, žiadnu, ani najmenšiu, nezabudnúť a všetky mu pokiaľ možno neporušené priviezť na Antolskú.“

Ledecký sa rozosmial. S Haberom sa poznal dlhé roky. Súdny lekár bol dokonca niečo ako vzdialený príbuzný jeho bývalej manželky. Vedel teda, z koho si jeho parťáci uťahujú. Depresívne myšlienky, ktoré sa mu hmýrili v hlave v raňajšej dopravnej zápche, boli zrazu preč. Bol medzi svojimi a cítil sa dobre.

„Nakoniec všetkým, čo stretol, vynadal do policajtských bezočivcov a dal sa odviezť domov. A vidíš, skoro som zabudol,“ ťukol si hánkou na čelo. „Pýtal sa aj na teba. Máme ťa pozdravovať. Vraj si z nás jediný normálny a slušný, takže by si ho na takúto sprostú horskú túru jakživ nezavolal.“

Ledecký si vybavil, ako pred pätnástimi rokmi spúšťali Haberovi z lesného zrázu obesenca aj s konárom. Konár museli odrezať a tučný lekár naňho zdola neustále hromžil, aby sa pri rezaní neopovážili porušiť uzol na slučke, ktorú mal neborák okolo krku.

„Pochybujem, že toto o mne povedal,“ zarehotal sa i Ledecký.

„No inak klobúk dole,“ pokračoval Machrák. „U seba na stole ho potom vyskladal ako lego.“

„A ani sme nič nezabudli,“ pochválil sa Koreis.

„Čo všetko teda vieme?“

Zvážneli. Najmladší znova zalovil v záznamoch.

„To, že ide o kostru muža vo veku od štyridsať do šesťdesiat rokov...“ Koreis sa na chvíľu odmlčal. „Žiadne americké sračkové filmy. Presnejšie nám to zatiaľ nikto nepovie a dokonca aj toto treba brať s veľkou rezervou. Podľa všetkého mohol merať okolo stosedemdesiat centimetrov, normálnej postavy, bez nejakých defektov. Chrup v dosť biednom stave.“

„Žiadne zvláštnosti, čo by nám to uľahčili,“ doplnil Machrák. „Aj tie hodinky sme poslali znalcom, ale pochybujem, že z nich voľačo zistia. Podľa všetkého nejaké primky, celkom obyčajné šunty.“

„A prsteň?“

„Obyčajný zlatý snubný prsteň. Ak by si čakal nejaký monogram a dátum svadby, tak aj v tom ťa sklamem. Nič.“

„Oblečený bol podľa všetkého v rifliach a nejakej maskáčovej blúze. Aj topánky mal vojenské. Telo bolo zabalené do klasickej vojenskej celty,“ doplnil Koreis.

Ledecký si vzdychol. Uvedomil si, že zistiť totožnosť obete bude sakramentsky ťažké.

„Robia už na tom, samozrejme, pátrači, aj my už sme sa kade-tade pýtali, ale je to priveľké časové rozpätie. Pokúšajú sa niečo vyselektovať z toho kvanta hlásených nezvestností. Dajú vedieť, keď na niečo prídu,“ pokračoval Machrák.

„A príčina smrti?“

„To už je lepšie,“ zareagoval Koreis. „Dva priestrely v zátylku. A máme aj celkom slušnú balistiku. Jedna z guliek uviazla v spodnej čeľusti. Podľa všetkého vrah strieľal zhora nadol a z bezprostrednej blízkosti.“

„A ďalej?“ Tušil, že mladý detektív má toho v talóne viac.

„To je práve to zaujímavé.“

Ledecký naňho uprel zvedavý pohľad.

„Podľa predbežného vyjadrenia ide o nejakú neobvyklú zbraň. Nejaký starý, roky nepoužívaný revolverový kaliber,“ zalistoval v papieroch na svojom stole.

„Zaujímavé,“ zhodnotil skúsený kriminalista. „Sú si istí?“

„Áno. Vraj niet pochýb.“

„Aspoň niečo,“ znova si sadol do kresla. Posledná Koreisova informácia ho zaujala.

Koniec ukážky