Ján Markoš

SILA ROZUMU

v bláznivej dobe

Ukážka z elektronickej knihy

Ján Markoš (*1985) je lektor kritického myslenia a šachový veľmajster. Vyštudoval filozofiu a evanjelickú teológiu na Karlovej univerzite v Prahe. Dva roky učil na strednej škole, v rokoch 2013 – 2016 viedol Sokratov inštitút, doplnkové vzdelávanie pre nadaných vysokoškolákov. V roku 2018 napísal spolu s Ondrejom Gažovičom pre Denník N príručku Kritické myslenie pre stredné školy, ktorú dostalo do rúk viac ako 20 000 študentov.

Ján Markoš je viac ako desať rokov najsilnejším slovenským šachistom. Jeho kniha Pod hladinou: 33 kapitol o tajomstvách šachu získala v roku 2018 od Anglickej šachovej federácie prestížne ocenenie Book of the Year Award. Žije v Devínskej Novej Vsi, je ženatý, má dve deti.

jan.markos@gmail.com

ÚVOD:

Lov bez zbrane

Srna nepríde na každé zavolanie. Ak je však malé srnča zranené a plače, pribehne nielen jeho mama, ale aj iné srny. Táto vábnička je skvelá, presne napodobňuje hlas plačúceho mláďaťa. Neodolá mu žiadna srna v okolí. Samozrejme, musíte vedieť, ako na ňu zapískať. Je to veľké umenie.

Hlas poľovníka z autorádia znel hrdo, ba nadšene. Nevydržal som ho viac počúvať. Stlačil som vypínač a ďalej som šoféroval v tichu. Okolo diaľnice sa mihali stromy, krajina bola zaliata miernym jesenným svetlom.

Akoby sa tá scéna odohrávala priamo pred mojimi očami. Srna začuje plač maličkého srnčaťa. Nepremýšľa, rozbehne sa mu čo najrýchlejšie na pomoc. Je čoraz bližšie hlasu mláďatka, ale nevie ho nájsť. Na mýtine sa zastaví. Obzerá sa, hľadá mláďa. Vetrí.

Zrazu padne výstrel. Prudká bolesť pri srdci. Srna padne k zemi. Silno krváca. Umiera. Z lesa pomaly vychádza poľovník. Je na seba pyšný. Loviť na vábničku je veľké umenie.

* * *

V dnešnom svete sa lovu venuje stále viac ľudí. Pravda, nedržia v rukách zbraň. A nelovia vysokú zver. Lovia nás.

Marketingoví špecialisti, riaditelia reklamných agentúr, mediálni poradcovia, politici, youtuberi, instagramové krásky, SEO a PPC experti. Títo všetci (a mnohí iní) budú na seba pyšní, ak sa im podarí uloviť aspoň trochu našej pozornosti, nášho záujmu. Ak sa im podarí heknúť našu myseľ a srdce, implantovať do nich svoje posolstvá a tak ovplyvniť naše rozhodovanie.

V tomto love nejde o život. Vnútornú slobodu v ňom však stratiť môžeme. A prebieha takmer neustále.

* * *

Srna nemá proti poľovníkovi šancu. Nebola stvorená do modernej doby, do sveta pušiek a vábničiek. My ľudia šancu máme. No musíme byť opatrní.

Nemôžeme sa spoliehať na svoju intuíciu, na svoje spontánne emócie. Neboli sme stvorení do sveta masmédií a internetu. Nenarodili sme sa so žiadnymi protilátkami, ktoré by nás pred ním dokázali ochrániť.

Virtuálny svet je ako krivé zrkadlo. Skresľuje. Keď sa na Facebooku hneváme, často to pôsobí ako nezrelosť. Súcit môže vyzerať skôr ako naivita. Nadšenie ako samochvála. A láska ako gýč. Človek, ktorý do dnešného verejného priestoru vstupuje nepripravený, sa v ňom môže ľahko stať karikatúrou samého seba.

Ako si teda uchovať ľudskú dôstojnosť a vnútornú slobodu? V prvom rade potrebujeme sebaovládanie. Nové technológie sú návykové, potrebujeme preto značnú duševnú silu, aby sme im dokázali odolať.

Ďalej potrebujeme vedomosti, aby sme sa vedeli v dnešnom verejnom priestore zorientovať, a zručnosti, aby sme dokázali analyzovať to množstvo správ a posolstiev, ktoré okolo nás každodenne víria.

Tieto zručnosti a znalosti sa súhrnne volajú kritické myslenie.

* * *

Väčšina príručiek o kritickom myslení sa venuje len veľmi úzkej skupine tém. Dozviete sa v nich, ako rozoznať férové texty od tých manipulatívnych, ako odhaliť logicky chybné argumenty, a možno ešte čosi o kognitívnych skresleniach.

Som presvedčený o tom, že to nestačí. Naše mysle a naše úsudky totiž ovplyvňuje omnoho väčšie množstvo faktorov než len klamlivá argumentácia či nejaké rétorické triky. Cesta od pravdy k lži často neprebieha v rovine racionality. Uveďme len tri príklady:

Mnoho ľudí trpí závislosťou od internetu a sociálnych sietí. Nehľadajú na webe pravdivé informácie, ale zábavu či iné emocionálne uspokojenie. A, samozrejme, každá závislosť okráda človeka o objektivitu. V knihe o kritickom myslení preto podľa mňa nemôže chýbať kapitola o digitálnej odvykačke.

Mnohí zamestnanci zase vidia, že ich kolega či šéf klame verejnosť, ale nepostavia sa mu, pretože im chýba odvaha alebo cítia povinnosť byť lojálni. Preto som nevynechal kapitolu o dynamike pôsobiacej vo vnútri ľudských komunít.

A mnohí ďalší ľudia zase pravdu jednoducho vidieť nechcú, pretože by potom museli zmeniť svoje návyky či svetonázor, ktorý si budovali dlhé roky. Je pohodlnejšie odvrátiť zrak. V jednom z textov sa preto venujem aj kognitívnej disonancii.

Táto kniha teda pokrýva omnoho širšiu paletu tém, než by ste od príručky kritického myslenia možno čakali. Budeme hovoriť o argumentačných fauloch či manipulatívnych grafoch, ale aj o whistleblowingu, súkromí na internete, predvolebných prieskumoch, reklame a mnohých iných témach.

* * *

Tento text sa skladá z piatich častí. Prvá z nich sa venuje slovám, najmenším čiastočkám ľudskej reči schopným niesť význam. Dozviete sa v nej napríklad, akými trikmi sa dá do slov prepašovať podprahová reklama, ktoré slová v dnešnom verejnom priestore spoľahlivo rozpútajú hádku alebo čo dokáže frekvencia slov v jazyku napovedať o stave spoločnosti.

Druhá časť je venovaná vetám, teda komplexnejším celkom, ktoré sú už schopné nielen niesť význam, ale aj nadobúdať pravdivostnú hodnotu. Ukážeme si napríklad, aký je rozdiel medzi vetou a výrokom alebo ako rozoznať logicky chybný argument. Zameriame sa však aj na samotnú pravdu a lož. Prečo je dnes často výhodné klamať? A prečo mnohí ľudia vedome ignorujú pravdivé fakty?

Tretia časť sa zaoberá celými mediálnymi správami: textami, reportážami, statusmi na sociálnych sieťach. Ako rozoznať, či je autor správy dôveryhodný? Akými najčastejšími trikmi sa manipulujú grafy? A prečo je potrebné rozumieť číslam, ak chceme rozumieť súčasnej verejnej diskusii? Akými rétorickými trikmi sa nás snažia autori správ zmanipulovať?

Vo štvrtej časti sa pozrieme na výzvy a problémy, ktorým musí denne čeliť každý z nás. Chráni Facebook vaše súkromie? Ako často skontroluje priemerný tínedžer svoj mobil? Ako čítať prieskumy verejnej mienky? A ako využívajú marketingoví špecialisti evolučné nedokonalosti ľudskej mysle?

Posledná časť knihy je hutným súhrnom nápadov a stratégií, ako využívať kritické myslenie v každodennom, praktickom živote.

Kapitoly v knihe sa dajú čítať aj samostatne. Ak teda máte chuť prečítať si napríklad niečo o závislosti od internetu, pokojne preskočte na text My, digitálni narkomani. Alebo ak vás zaujímajú logicky chybné argumenty, neváhajte a začnite kapitolou Únik z Hlavy XXII.

* * *

Cieľom tejto knihy nie je ovplyvňovať vaše politické názory. Často v nej uvádzam statusy či vyjadrenia súčasných politikov, slúžia však vždy len ako príklady javov, o ktorých píšem. Napokon, žiadny manuál sa bez vhodných príkladov z reálneho sveta nezaobíde. Aby som nikomu nestranil, používam príklady pokiaľ možno rovnomerne naprieč spektrom politických strán a hnutí.

Presnejšie povedané, táto kniha nemá za cieľ ovplyvňovať žiadne vaše názory. Naopak: dúfam, že vám pomôže, aby ste uchránili slobodu svojho vnútorného sveta. Na viacerých miestach bude asi zrejmé, čo si o tej-ktorej spoločenskej téme myslím, pretože písať bez názoru je ako variť bez korenia a soli: výsledok by nemal žiadnu chuť. Budem rád, ak moje názory budete brať vážne, ale je veľmi pravdepodobné, že občas budete mať dobré dôvody s nimi nesúhlasiť.

Všeobecná zhoda je koncom myslenia. Rozmanité názory sú jeho začiatkom.

Túto knihu som písal s veľkým potešením. Mám nádej, že táto radosť ostala nejakým spôsobom zakódovaná v jej stránkach a že vás teda ich čítanie tiež bude baviť.

Ak k nej máte akékoľvek komentáre, pripomienky alebo otázky, napíšte mi, prosím. Moja emailová adresa je jan.markos@gmail.com.

* * *

Rád by som sa poďakoval Lukášovi Filovi za možnosť napísať túto knihu a tiež za mnoho cenných rád a korektúr. Moje poďakovanie patrí aj Romanovi Patajovi za trpezlivú editorskú prácu, môjmu otcovi Petrovi Markošovi za pomoc s pasážami týkajúcimi sa vedy, Ondrejovi Gažovičovi za doslov i cenné postrehy, Dane Sudorovej za jazykové korektúry, Mirovi Čevelovi za grafickú úpravu a Monike Kompaníkovej za pomoc s produkciou i propagáciou knihy.

Túto knihu venujem s láskou svojej žene.

SLOVO

Slovo je atómom reči. Zdalo by sa, že je príliš jednoduché na to, aby bolo možné napísať o ňom čokoľvek zaujímavé. V skutočnosti však je často práve výber slov tým, čo odlišuje populistu od zodpovedného politika, hulváta od džentlmena, egoistu od pokorného človeka.

Slová dokážu signalizovať blížiace sa násilie. V kapitole Človek človeku vlkom si ukážeme, ako sa nenávisť k človeku alebo skupine ľudí dokáže usídliť v reči a pripravovať tak pôdu pre budúce násilné činy.

Sú slová, ktoré takmer naisto rozvíria vo verejnom priestore emócie. Iné slová sú znakmi príslušnosti k určitej subkultúre. O rôznych vlastnostiach slov budeme hovoriť v kapitole Rozbušky, vlajky a trináste komnaty.

Dobrá filmová hudba vám dokáže navodiť smutnú či veselú náladu bez toho, aby ste to vôbec postrehli. Podobne je vhodným výberom slov možné ovplyvňovať úsudok čitateľa takmer bez toho, aby si to všimol. Ako manipulátori maľujú udalosti vo verejnom priestore naružovo či načierno, si ukážeme v kapitole Hekeri mozgov.

Slová sú ako ľudia. Rodia sa, starnú a umierajú. Mávajú dokonca deti: staršie slová sa stávajú základom pre tie mladšie. Strácajú významy alebo, naopak, získavajú nové. O súkromnom živote slov a ich nesamozrejmej schopnosti niesť zmysel od človeka k človeku budeme hovoriť v kapitole Erózia zmyslu.

ČLOVEK ČLOVEKU VLKOM

O DEHUMANIZÁCII

V júni 2018 písal reportér Denníka N Otakar Horák reportáž o fungovaní záchranných služieb na Slovensku. Strávil preto deň ako člen posádky sanitky. Nasledujúcu scénu vďaka tomu videl na vlastné oči.

Do deja vstupujeme v okamihu, keď záchranári uprostred noci privážajú do nemocnice muža so srdcovými problémami. Dajme slovo autorovi reportáže:

S pacientom ideme na interné oddelenie. Je okolo pol dvanástej večer. Otvorí sestrička a hneď nám vynadá, prečo sme nevolali. Zabuchne dvere a pacient musí aj s posádkou záchranky čakať na chodbe.

O pár minút príde službukonajúca lekárka, môže mať okolo 30 rokov. Nepozdraví sa, ani sa nepozrie na nás či pacienta, vojde do ambulancie a hlasno za sebou zabuchne dvere. Vyzerá to, akoby sme túto dvojicu otravovali.

„No, čo ste nám to doniesli?“ pýta sa lekárka, ako keby bol pacient vecou.

„Pacienta, pani doktorka,“ odpovedal na otázku lekárky záchranár.

„No dobre, ale čo mu je?“ pýta sa ďalej internistka.

„Hypertonik, tlak teraz okolo 170…“ vraví záchranár.

„To nie je dôvod, aby sa to sem nosilo,“ odvetí lekárka. „Najprv počkajte, kým vám zreferujem celého pacienta, potom, ak uznáte za vhodné, sa môžeme baviť o tom, či je dôvod, aby som ho sem nosil alebo nie,“ odpovie jej záchranár.

Pacient, o ktorom lekárka hovorila v strednom rode, akoby bol predmet, bol svedkom celej konverzácie, keďže bol iba pár metrov od nej.

Z celej scény mrazí. Ešte desivejšou sa stáva, ak si predstavíme, že sa na mieste pacienta ocitneme raz my sami alebo niekto z našich blízkych. Správanie lekárky a sestričky totiž nasvedčuje tomu, že v pacientovi, ktorý čaká (a trpí) na nemocničnej chodbe, nevidia človeka. Manžela, otca, ľudskú bytosť so svojimi plánmi a túžbami. Vidia v ňom problém, prácu navyše, pokazenú nočnú službu.

Vidia v ňom „to“.

Príkaz profesora Kanta

Viac ako dvesto rokov pred tým, ako sa odohrala táto scéna na urgentnom príjme, v roku 1785, dopisoval profesor filozofie Immanuel Kant v Kráľovci (dnešnom Kaliningrade) Základy metafyziky mravov, svoje hádam najdôležitejšie dielo o etike. Kant si v ňom dal neľahký cieľ: odvodiť etické zásady nie z pozorovania ľudských kultúr a spoločností, ale z vlastností čistého rozumu.

Kant závery svojho bádania nad etikou zhrnul do takzvaného kategorického imperatívu, to jest morálneho príkazu, ktorý je platný vždy, všade a za všetkých okolností.

Tento kategorický imperatív Kant sformuloval niekoľkými rôznymi spôsobmi; pre nás je dôležitá formulácia, ktorá sa venuje medziľudským vzťahom. Otec novovekej filozofie napísal:

„Konaj tak, aby si používal ľudstvo ako vo svojej osobe, tak v osobe druhého vždy zároveň ako účel a nikdy len ako prostriedok.“

Znie to zložito, že? Preložme teda Kantov filozofický jazyk do voľnejších, prístupnejších viet. Keby Kant prednášal súčasným slovenským gymnazistom, možno by svoj imperatív sformuloval takto:

„Nezneužívaj ľudí okolo seba. Nie sú len figúrkami na šachovnici tvojho života, majú vlastnú dôstojnosť a vlastnú hodnotu.“

Kresťania nájdu podobnú formuláciu v Biblii. Miluj blížneho svojho ako seba samého je veta, ktorá sa na Kantov imperatív vlastne dosť podobá, aj keď používa iný jazyk a hovorí k inému publiku.

Okrádanie o ľudskosť

Neschopnosť či neochota vidieť vo svojom blížnom rovnocennú ľudskú bytosť je stará ako ľudstvo samo. Jej príčiny môžu byť rôzne. Od únavy a vyhorenia v pomáhajúcej profesii (tak to hádam bolo vo vyššie citovanom prípade z nemocnice) cez strach z neznáma (ako je to v prípade obavy z utečencov), pocit nespravodlivosti (napríklad pri rozdeľovaní sociálnych dávok) až po jednoduchý nedostatok empatie.

Táto vlastnosť sa viditeľne prejavuje práve v reči. Strata schopnosti vidieť druhého človeka v jeho ľudskej dôstojnosti sa na voľbe slov okamžite podpíše. Keď o druhom človeku hovoríme ako o veci, chorobe, zvierati, probléme, katastrofe, dopúšťame sa takzvanej dehumanizácie. Okrádame daného človeka o jeho bytostný základ, o jeho ľudskosť.

Dehumanizácia je, žiaľ, rozšíreným javom. Často sa s ňou stretávame napríklad na internetových fórach, ktorých virtualita láka pisateľov k neuváženým vyjadreniam. Prvý príklad je z diskusie pod článkom o migrácii na Aktuality.sk, (printscreen je zo 14. 6. 2017).

Diskutujúci 2454Stevo píše o olovených tabletkách a o kobylkách. A predsa je zmysel jeho slov zjavný. Navrhuje mnohonásobnú vraždu. Kódový jazyk, ktorý používa, túto skutočnosť len nepatrne zahmlieva. Nacisti hovorili o Židoch ako o škodcoch či hávedi, Hutuovia v Rwande o Tutsioch ako o šváboch. (Všimnite si, prosím, že sa nenašiel jediný diskutujúci, ktorý by udelil 2454Stevovi záporné hodnotenie jeho komentára. Naopak, dvanásť ľudí jeho návrh hodnotilo kladne.)

Nie je prekvapujúce, že Aktuality.sk sa rozhodli diskusie po vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej zrušiť. Šéfredaktor Aktualít Peter Bárdy sa po tomto rozhodnutí takmer okamžite sám stal objektom dehumanizácie.

Diskutér Ľubomír Pažický ho nazýva škodnou zverou a naznačuje, že je potrebné na ňu poľovať. Povedzme to opäť bez obalu: Nabáda na vraždu. Administrátori facebookovej stránky n@palete tento komentár celé týždne nezmazali. Mimochodom, Petra Bárdyho poškodili aj tým, že mu do úst vložili slová, ktoré nepovedal. Šéfredaktor Aktuality.sk vo svojom komentári Vypnuté diskusie k článkom nás netešia píše niečo celkom iné:

„Vydavatelia, resp. prevádzkovatelia internetových stránok sa museli začať brániť. Niektorí sa snažia diskusie moderovať, iní sprísnili spôsob registrácie používateľov, ďalší diskusie vypli.

K tomuto radikálnemu riešeniu sme pristúpili aj na Aktualitách. Stalo sa to krátko po vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej.

Zavraždení mladí ľudia sa stali terčom útokov, ktoré prekročili akékoľvek hranice slušnosti a etiky. Museli sme brániť nielen Aktuality.sk, ale predovšetkým pamiatku Jána a Martiny. Títo ľudia nikomu nič zlé neurobili, napriek tomu sa konšpirátori, dezinformátori a im podobní rozhodli pošpiniť ich mená.

Nie, neteší nás, že nemáme spustené diskusie, pretože si tam vymieňali názory aj slušní ľudia, veľmi vecní diskutéri. A predovšetkým kvôli nim hľadáme riešenie, ako diskusie na Aktualitách oživiť.“

Dehumanizácie sa dopúšťa prekvapivo veľa ľudí. Medzi nimi sú aj takí, u ktorých by ste to možno nečakali. Napríklad tí, ktorí hlásajú veľmi liberálne názory. Tu je napríklad post zo známej recesistickej facebookovej stránky Zomri:

Aj keď voliči ĽSNS a sympatizanti iných extrémistických skupín bývajú ľahkým terčom kritiky, pochybujem, že používanie takéhoto slovníka vedie k niečomu inému než len k sladkému (a falošnému) pocitu nadradenosti čitateľov stránky.

Pridajme ešte jeden príklad zo stránky Zomri, o dosť osobnejší a nevkusnejší:

Nech už si myslím o politikoch čokoľvek, prirovnávať člena vlády k prasaťu a situovať jeho fotku do mäsiarne je ďaleko cez čiaru. Nielen kvôli ministrovi Richterovi samotnému, ale aj kvôli celkovej atmosfére v slovenskom verejnom priestore. Rozrezávanie ľudského mäsa na predaj by sa v ňom jednoducho nemalo objaviť, a to ani zo žartu.

Dodajme, že administrátori facebookovej stránky Zomri vystupujú anonymne, čo etickosť ich konania ešte viac problematizuje.

Dehumanizujúci slovník používajú (a zneužívajú) aj politici. Robert Fico hovoril o novinárovi ako o záchodovom pavúkovi. Marian Kotleba pravidelne nazýva Rómov parazitmi. Hore na stránke je ukážka z oficiálneho predvolebného programu ĽSNS.

V jemných podobách sa s dehumanizáciou stretávame prakticky neustále. Muž, ktorý o peknej žene povie, že je „výstavným kusom“, sa dopúšťa určitej formy dehumanizácie. Podobne činí športový redaktor, ktorý športovca nazve „mašinou na víťazstvá“, chirurg, ktorý sa kolegovi pochváli, že ten deň operoval dva „ukážkové apendixy“ či manažérka, ktorá svojho zamestnanca označí za „dôležitú súčiastku v súkolí firmy“.

Pravda, niekedy sú podobné rečové obraty pomerne nevinné. V iných prípadoch – ako napríklad pri sexistických narážkach – však môžu byť veľmi zraňujúce. Takmer vždy však signalizujú akúsi implicitnú neúctu rečníka k človeku, ktorý je predmetom dehumanizácie.

Často sa dehumanizácia objavuje v naoko zľahčujúcom háve vtipu, ľudovej múdrosti či aforizmu. Nasledujúci status bývalého podpredsedu vlády, poslanca a veľvyslanca Jozefa Mikloška je toho dobrým príkladom:

Podobnej internetovej filozofie koluje po svete mnoho. Hoci vyzerá nevinne, môže byť ešte škodlivejšia ako prvoplánové urážky či vyhrážky. Podprahovo totiž kladie znamienko rovnosti medzi psa a migranta.

A prirovnávať ľudské bytosti k psom nie je v poriadku v žiadnom kontexte.

Slová nie sú tým, čím sa zdajú byť

Má však vôbec význam zaoberať sa dehumanizáciou? Nejde len o také neškodné vypúšťanie pary, o trošku slovnej agresivity? A nie je napokon lepšie, keď sa frustrovaní ľudia vybúria na internete, ako keby v sebe zlosť potichu živili a potom urobili niečo oveľa horšie?

Som presvedčený o tom, že dehumanizácia nie je neškodná. Argument z predchádzajúceho odseku sa opiera o laickú predstavu o tom, ako jazyk funguje. Podľa nej sú slová a činy v akejsi opozícii. Slová svet opisujú, kým činy ho menia. Táto predstava je nesprávna hneď z dvoch dôvodov.

Po prvé, slovami sa dá konať rovnako ako rukami. Predstavte si povedzme kňaza, ktorý páru pred oltárom hovorí: „Prehlasujem vaše manželstvo za uzatvorené.“ Alebo si predstavte skúšajúceho, ktorý študentovi povie: „Príďte nabudúce, skúšku ste nezložili.“ Kňaz ani profesor neopisujú skutočnosť. Konajú. V anglosaskej filozofii sa takéto vyjadrenia nazývajú lokučnými aktmi, to jest rečovými činmi.

A podobne: ak niekto zdvihne telefón a zavolá vašej mame vymyslenú správu, že ste mŕtvy či mŕtva, neopisuje stav sveta. Koná. A dôsledky jeho činov (psychické zrútenie vašej mamy) môžu byť veľmi reálne. Podobne koná i ten, kto sa vyhráža, alebo ten, kto ohovára. V oboch prípadoch ide o činy (nie o prostý opis reality), a to činy veľmi závažné.

Po druhé, aj keď slová opisujú realitu, týmto opisom ju zároveň menia. Tisíckrát opakovaná lož sa síce pravdou nestane, tisíckrát opakovaný názor sa však stáva v spoločnosti normou. Všimnite si napríklad, ako sa na Slovensku udomácnil termín slniečkar či v Česku pojem pravdoláskař, aj keď vlastne nie je celkom jasné, koho vlastne označujú. Po stonásobnom opakovaní sme si zvykli a berieme tieto slová ako súčasť nášho sveta.

A podobne: ak niekto tisíckrát označí Rómov za parazitov či migrantov za háveď, začneme si na tieto označenia zvykať. Tým sa vnímanie reality v spoločnosti zmení.

Slová preto majú väčšiu moc, než sa im obvykle prisudzuje. Dokážu meniť realitu a tiež naše vnímanie. Z tohto pohľadu považujem napríklad názor autora Satanských veršov Salmana Rushdieho, podľa ktorého by sloboda slova mala byť absolútna, za nesprávny. Ak nemôžem činiť všetko, čo mi napadne, prečo by som mal mať právo povedať či napísať čokoľvek?

Slová a činy sú súrodenci, až tak veľmi sa od seba nelíšia.

Predstupeň násilia

Ďalším dôvodom, prečo brať dehumanizáciu veľmi vážne, sú empirické skúsenosti o tom, ako sa začínajú násilné konflikty. Takmer žiadna bitka v krčme alebo v domácnosti sa nezačne bez predchádzajúcej hádky, ktorá postupne eskaluje do prejavov fyzickej povahy.

To platí aj pre náhle konflikty s aktérmi, ktorí sa nepoznajú. Pred tým, ako Juraj Hossu na Obchodnej ulici v máji 2018 brutálne zabil Filipínca Henryho Acordu, mu podľa prítomnej svedkyne nechutne nadával:

„Juraj Henrymu hovoril, že nech skape, tak mu treba, že aj tak je buzerant, a takéto primitívne reči mal. Priamo hovoril o jeho rase a orientácii,” povedala novinárom Lucia, ktorá vraždu videla na vlastné oči.

Skutočnosť, že agresívne vyjadrovanie je predstupňom fyzického násilia, platí aj v celospoločenskej rovine. Organizácia Genocide Watch, ktorá sa zaoberá skúmaním priebehu genocíd a prevenciou pred nimi, podrobne opísala štádiá, ktoré vedú k masovému násiliu proti časti obyvateľstva.

Jej riaditeľ Gregory H. Stanton zhrnul svoje poznatky do nasledujúcej tabuľky:

Koniec ukážky