Charles Bukowski

HOLLYWOOD

Ukážka z elektronickej knihy

Charles Bukowski

HOLLYWOOD

Preložené z anglického originálu Hollywood By Charles Bukowski

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

All rights reserved.

Všetky práva vyhradené. Táto publikácia ani žiadna jej časť nesmie
byť kopírovaná, rozmnožovaná ani inak šírená bez písomného súhlasu
vlastníka autorských práv.

Slovak Edition © Citadella, 2018

Preklad © Mgr. Nina Morgenstein

Redakčná úprava a korektúry: Ľubomír Závada

Návrh obálky a grafická úprava: Mgr. Michaela Mikuličková

Vydalo vydavateľstvo Citadella v roku 2018

ISBN 978-80-8182-113-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Barbetovi Schroederovi

Toto dielo je fikcia a akákoľvek podobnosť postáv s osobami živými či zosnulými je celkom náhodná.

1

O pár dní mi volal Pinchot. Hovoril, že chce pohnúť so scenárom, tak čo keby sme sa za ním zastavili?

Vysvetlil nám cestu a onedlho sme sa viezli vo Volkswagene smerom do Marina del Rey. Cudzie územie.

Ocitli sme sa v prístave a míňali lode, prevažne plachetnice, kde sa na palubách ľudia babrali so všetkým možným. Mali na sebe námornícke handry, šilty a okuliare s tmavými sklami. Väčšina z nich zjavne unikla drine všedných dní – nikdy podobnú drinu nezažili a ani nezažijú. Taká bola odmena pre Vyvolených v zemi slobodných. Takto vymódení mi pripadali stupídne. A oni si ma, samozrejme, ani len nevšimli.

Od dokov sme zabočili doprava a prechádzali ulice s honosnými názvami v abecednom poradí. Našli sme tú našu, zahli doľava, pohľadali príslušné číslo a zaparkovali na príjazdovej ceste. Piesok siahal až k nám a oceán bol dosť blízko na to, aby sme naň dovideli, no stále v bezpečnej vzdialenosti. Pláž vyzerala čistejšie ako iné, voda azúrovejšia a vánok príjemnejší.

„Pozeraj,“ povedal som Sarah, „práve sme sa vylodili v samotnej základni smrti. Moja duša z toho bude zvracať.“

„Môžeš sa konečne prestať strachovať o svoju dušu?“ odvrkla Sarah.

Auto som si nemusel zamykať. Bol som jediný, kto ho dokázal naštartovať.

Zastali sme pri dverách. Zaklopal som.

Otvoril ich vysoký útly elegán, z ktorého doslova razilo umenie. Okamžite ste videli, že jeho poslaním je tvoriť, tvoriť grandiózne veci, ničím neobmedzovaný a nesužovaný malichernosťami ako je napríklad bolesť zubov, nízke sebavedomie alebo sprostá smola. Bol jeden z tých, čo vyzerajú ako géniovia. Ja vyzerám ako umývač riadov, takže tieto typy ma vždy trochu srali.

„Prišli sme vyzdvihnúť vaše špinavé prádlo,“ pozdravil som.

„Ignorujte ho,“ prerušila ma Sarah, „pozval nás pán Pinchot.“

„Jéj,“ zašvitoril ten džentlmen, „no tak poďte ďalej...“

Nasledovali sme jeho krpatú zajačiu riť až na starostlivo zvolené miesto, kde nás zastavil a ponad ľavé plece precedil tak nonšalantne, ako keby celý svet počúval jeho delikátne vyhlásenie:

„Teraz si idem dať svoju VOD-KU!“

A porúčal sa do kuchyne.

„Minule ho spomínal Jon,“ zašepkala Sarah. „Volá sa Paul Renoir, píše opery a dokonca pracuje na nejakej forme operného filmu. Čistá avantgarda.“

„Možno je talentovaný, ale nechcem, aby mi začal žmoliť uši...“

„Prestaň byť tak defenzívny! Nie každý môže byť ako ty!“

„Ja viem. A práve v tom je ich problém.“

„Tvoja najväčšia sila,“ laxne prehodila Sarah, „spočíva v tom, že sa bojíš úplne všetkého.“

„Kiež by som na toto prišiel sám.“

Paul sa vrátil s pohárikom v ruke. Jeho drink vyzeral dobre. Mal v ňom plátok limetky a miešal ho takou tou malou sklenenou tyčinkou na kokteily. Fakt klasa.

„Paul,“ spýtal som sa, „našlo by sa tu niečo aj pre nás?“

„Jéj, pardon,“ odvetil, „prosím, poslúžte si.“

Náhlil som sa do kuchyne v tesnom závese za Sarah. Všade plno fliaš. Kým sme sa rozhodovali, otvoril som si jedno pivo.

„Tvrdé radšej vynecháme,“ povedala moja dobrá pani, „vieš, čo to s tebou robí.“

„Dobre, ostaneme pri víne.“

Našiel som vývrtku a vybral jedno dobre vyzerajúce červené.

Obaja sme sa schuti napili. Potom sme si doliali a vyšli von. Istý čas som seba a Sarah predstavoval ako Scotta a Zeldu, ale Sarah to vadilo, pretože sa jej nepáčilo, ako Zelda dopadla. A mne sa zase nepáčilo, čo Scott písal, takže sme sa na zmysel pre humor vykašlali.

Paul Renoir stál pri obrovskom okne a pozoroval Pacifik.

„Jon bude meškať,“ zahlásil smerom k oknu a k oceánu, „ale mám vám odkázať, že je už na ceste a prosí, aby ste počkali.“

„V pohode...“

So Sarah sme sa posadili na gauč. Čumeli sme na zajačiu riť. On čumel na oceán. Zdalo sa, že rozjíma.

„Chinaski,“ ozval sa po chvíli, „prečítal som väčšinu vašej tvorby. Trochu divoké, ale ste vážne dobrý...“

„Ďakujem, no všetci vieme, kto je najlepší. Vy ste najlepší.“

„Hej,“ prikývol a ďalej sledoval more, „je od vás nesmierne milé… že si to uvedomujete...“

Vtom do miestnosti bez klopania vošla mladá žena s čiernymi vlasmi. Kým sme sa stihli spamätať, natiahla sa na gauč ako mačka.

„Volám sa Popppy,“ usmiala sa. „S tromi ´pé´.“

Pochytila ma recidíva: „Ja som Scott a toto je Zelda.“

„Nechaj si tie kydy!“ zahriakla ma Sarah.

Prezradil som jej teda naše pravé mená.

Paul sa otočil od mora.

„Popppy patrí k sponzorom vášho scenára.“

„Ešte som nenapísal ani slovo…“ povedal som.

„Ale napíšete...“

„Môžeš, prosím ťa?“ pozrel som sa na Sarah a zodvihol svoj prázdny pohár.

Sarah poslúchla. Odišla mi doliať. Vedela, že keby nechala ísť mňa, začal by som otvárať piate cez deviate a vtedy bývam nevrlý.

Neskôr som sa dozvedel, že Popppy tiež prezývali „Brazílska princezná“. A že na začiatok investovala desať litrov. Nič moc, ale na zaplatenie nájmu a pár panákov to stačilo.

Princezná ma pozorovala zo svojej mačacej polohy na kraji gauča.

„Čítam vaše veci. Ste vtipný.“

„Ďakujem.“

Potom som sa obrátil k Paulovi. „Hej, počuli ste? Vraj som vtipný!“

„Zasluhujete si isté uznanie...“ povedal.

Znova zamieril do kuchyne, kde vystriedal Sarah, ktorá sa vrátila s plnými pohármi. Posadila sa vedľa mňa a ja som sa napil.

V tej chvíli mi napadlo, že by som ich mohol naťahovať so scenárom dobrých pár mesiacov, flákať sa v Marina del Rey a dojiť z nich chlast. Než som si tú myšlienku stihol vychutnať, rozleteli sa dvere a do izby vpadol Jon Pinchot.

„No, takže ste prišli!“

„Jéj,“ zazubil som sa.

„Myslím, že mám ďalšieho sponzora! Už to stačí len napísať!“

„To ale zaberie pár mesiacov.“

„Aha, samozrejme...“

Keď prišiel Paul naspäť, podal Princeznej podivný drink ružovej farby.

Pinchot sa zvrtol a tiež si šiel naliať.

Toto stretnutie sa ukázalo ako prvé z mnohých, ktoré sa zvrhli na bohapusté chlastanie, teda aspoň čo sa mňa týka. Prišlo mi to ako nevyhnutná barlička pre moje sebavedomie, keďže mňa v skutočnosti zaujímali výhradne poézia a poviedky. Písať scenár bola kolosálna kravina, ale do tejto absurdnej pasce sa chytili aj lepší muži ako ja.

Jon Pinchot naklusal so svojím pohárom a posadil sa.

Nakoniec to bol dlhý večer. Hovorili sme a hovorili, ale nie som si istý, o čom. So Sarah sme vypili priveľa na to, aby sme mohli šoférovať domov, a tak nám láskavo ponúkli spálňu.

V tej spálni, kde sme potme dopíjali dobré červené, sa ma Sarah spýtala:

„Napíšeš ten scenár?“

„Ani náhodou,“ odpovedal som.

2

Jon Pinchot zavolal znovu o nejaké tri alebo štyri dni. Poznal sa s Dannym Serverom, mladým režisérom a producentom, ktorý mal niekde vo Venice celé filmové štúdio. Danny nám mal požičať premietaciu sálu, aby sme si mohli pozrieť Pinchotov dokument Smiech beštie o čiernom panovníkovi, čo rád nechával voľný priebeh svojim krvavým chúťkam. Predtým sme sa mali stretnúť na pohárik u Pinchota. A tak som sa znova ocitol v ulici plachetníc…

Jon otvoril dvere a so Sarah sme vošli dnu. Jon nebol sám. Stál tam ešte niekto – chlapík s prazvláštnymi vlasmi, ktoré vyzerali biele a blond zároveň. Tvár mal ružovú, skoro až dočervena. A jeho oči boli šialene okrúhle a modré, šialene okrúhle a šialene modré. Vyzeral ako školák, čo sa chystá urobiť nejakú príšernú volovinu. Mal som zistiť, že tento výraz ho nikdy neopúšťal. Pozdával sa mi hneď od začiatku.

„Toto je Francois Racine,“ predstavil ho Jon. „Hrá vo väčšine mojich filmov, a aj v iných.“

„A za tie iné dostávam zaplatené...“ Uklonil sa. „Teší ma.“

Jon nám odišiel naliať.

„Prepáčte, prosím,“ pokračoval Francois, „hneď budem hotový.“

Na stole mal vyloženú malú elektrickú ruletu. Roztáčala sa stlačením tlačidla. Vedľa ležali zásobníky so žetónmi a dlhý list papiera počmáraný výpočtami. Rozmiestnil svoje žetóny, spustil ruletu a povedal: „Toto je moja dáma s roztočenou hlavou. Som zamilovaný.“

Jon priniesol drinky.

„Keď Francois nehrá hazard, tak obvykle trénuje alebo o ňom aspoň rozmýšľa.“

Koleso sa dokrútilo a Francois zhrabol svoju výhru.

„Študoval som číselné permutácie a prišiel som na to,“ pritakal Francois. „Je jedno, čo padá. Tipnem si a vyhrám.“

„Jeho systém fakt funguje,“ povedal Jon, „lenže keď hrá v kasíne, málokedy sa ho drží.“

„Neviem odolať volaniu Smrti,“ vysvetlil Francois.

„Aj Hank hráva,“ povedala Sarah. „Stávkuje na kone. Nevynechá jediný dostih.“

Francois sa na mňa pozrel: „Takže kone? A vyhrávate?“

„Rád si myslím, že áno.“

„Tak to niekedy musíme ísť spolu!“

„Určite.“

Francois sa ďalej venoval svojmu kolesu šťastia a my sme si posadali k pohárom.

„Vyhral už státisíce,“ povedal Jon, „a zase ich prehral. Vlastne hercom chce byť, iba keď nemá ani vindru.“

„To dáva zmysel,“ uznal som.

„Mimochodom,“ pokračoval Jon, „hovoril som s producentom Haroldom Pheasantom a má veľký záujem o tvoj scenár. Je pripravený spraviť z neho film.“

„Harold Pheasant!“ zvolala Sarah. „O ňom som počula. Jeden z najväčších producentov vo fachu!“

„Presne tak,“ povedal Jon.

„Ale ja som žiadny scenár nenapísal,“ kontroval som.

„Jemu je to fuk. Čítal tvoje veci a ide do toho.“

„To neznie bohvieako presvedčivo.“

„Často takto pracuje a pekne na tom ryžuje.“

„Možno by si mu ten scenár mal napísať,“ navrhla Sarah.

„Spomeň si, čo to spravilo s F. Scottom Fitzgeraldom.“

„Ty nie si Fitzgerald.“

„Nie, lebo on prestal piť. A to ho zabilo.“

Francois sa ešte vždy hrbil nad ruletou. Jon priniesol fľašu.

„Dáme si ešte jeden, ale potom už musíme ísť.“

„Okej,“ povedal som.

„Hej, Francois,“ spýtal sa Jon, „ideš s nami?“

„Nie, nie, prepáčte, prosím, ale musím sa venovať výpočtom...“

3

Bola to pekná premietacia sála. V rohu mali celkom priestorný bar aj s barmanom. Dokonca mali vlastného premietača. Danny Server sa však neukázal.

V bare sedelo asi sedem alebo osem ľudí. Nikoho z nich som nepoznal. Presedlal som na vodku s citrónom a Sarah popíjala niečo fialové, alebo zelené, či zelenofialové... Jon odišiel s premietačom dozadu nachystať film.

Z opačného konca barového pultu na mňa zízal jeden chlap. Nespúšťal ma z očí.

Nakoniec som to nevydržal.

„Tak fajn, čo robíte?“

Na okamih stuhol. Potom sa napil a obzrel sa:

„Hanbím sa ako pes, že vám to musím povedať, ale ja… točím filmy.“

Zistil som, že mám česť s Wennerom Zergogom, uznávaným nemeckým filmárom. Bol tak trochu blázon, divný patrón, ako sa hovorí, ktorý neváhal riskovať svoj život, rovnako ako život hocikoho iného.

„Mali by ste skúsiť robiť niečo užitočné,“ povedal som mu.

„Ja viem,“ odtušil, „ale keď ja neviem robiť nič iné.“

Potom dokvitol Jon.

„Poďte, budeme začínať...“

So Sarah sme ho nasledovali do premietacej sály. Dvihlo sa aj zopár ľudí z baru, vrátane Wennera a jeho dámskej spoločnosti. Keď sme zaujali svoje miesta, Jon sa ku mne naklonil:

„Ten v bare, to bol Wenner Zergog. Minulý týždeň sa medzi ním a jeho ženou strhla prestrelka. Obidvaja vyprázdnili plné zásobníky, ale ani jeden nič netrafil...“

„Dúfam, že má lepšiu mušku na filmy.“

„To teda má.“

Miestnosť potemnela a plátno zalial Smiech beštie.

Lido Mamin bol ozrutný chlap, vzrastom aj ambíciami, no jeho zem bola malá a chudobná. Keď vyjednával s väčšími krajinami, hral to na pravicu aj na ľavicu a s obidvomi frakciami sa dohadoval o peniazoch, jedle a zbraniach. V skutočnosti chcel vládnuť svetu sám. Bol to hnusný hajzel s neobvyklým zmyslom pre humor. Dospel k názoru, že ľudský život, s výnimkou jeho vlastného, nemá vôbec žiadnu cenu. Každý, kto sa mu zdal čo i len trochu podozrivý, skončil mŕtvy v rieke. V tej rieke plávalo toľko tiel, že ich zduté krokodíly nestíhali žrať.

Lido Mamin miloval kamery. Kvôli Pinchotovi usporiadal zasadanie štátnej rady. Jeho podriadení sedeli pred ním a triasli sa hrôzou, keď im Lido Mamin kládol otázky a vynášal politické rozhodnutia. Neprestajne sa škeril a ukazoval svoje veľké žlté zuby. Ak práve nevraždil alebo nevydával rozkazy vraždiť, tak súložil. Mal asi tucet žien a detí viac, než si dokázal pamätať.

V priebehu zasadania rady sa výraz jeho tváre menil, prestal sa ceriť a zrazu bol stelesnením božej vôle – mohol a robil čokoľvek si zmyslel. Cítil strach svojich poddaných, tešil sa z neho a vedel ho využiť. Zasadanie rady sa vtedy výnimočne zaobišlo bez vraždy.

Potom dal zvolať všetkých lekárov z celej krajiny. Zhromaždil ich v hlavnej operačke centrálnej nemocnice a kým oni sedeli hore okolo neho, Mamin rečnil z pódia pod nimi.

„Vy lekári nie ste ničím, kým ja nepoviem inak. Myslíte si, že všeličo viete, to je však ilúzia. Ste vyškolení len v úzkom odbore. Dajte si záležať, aby vaše vzdelanie slúžilo prospechu tejto zeme a nie vášmu vlastnému. Žijeme vo svete, kde platí slovo víťaza. Ja rozhodujem o tom, ako budete používať svoje chirurgické nástroje a ako naložíte so svojimi životmi. Nebuďte, prosím, naivní a nevzpierajte sa mojej vôli. Neprajem si, aby ste mrhali svojím vzdelaním a schopnosťami. Pamätajte si, že viete iba to, čo vás naučili. Ja viem omnoho viac. Budete robiť tak, ako poviem ja, a chcem, aby to bolo každému z vás ÚPLNE JASNÉ. Rozumiete?“

Ticho.

„Je tu, prosím, niekto,“ pokračoval Mamin, „kto má nejaké výhrady?“

Stále ticho.

Mamin bol bábka, ohavná bábka, ale je možné, že by sa vám jeho hrubé brutálne správanie istým spôsobom páčilo – dokým ste sa nemuseli pozerať na tie vraždy a mučenie.

Ďalej chcel Mamin kamerám predviesť svoje letectvo. Teda až na to, že žiadne lietadlá nemal. Zatiaľ. Ale mal letcov a uniformy.

„Toto,“ povedal Lido Mamin, „je naša letecká sila.“

Na dlhú dráhu z drevených dosiek vyštartoval prvý „letec“. Utekal, čo mu sily stačili. Keď dobehol na koniec dráhy, vyskočil do vzduchu a trepal rukami, až kým nedopadol na zem.

Hneď na to vybehol druhý a celé sa to zopakovalo.

Potom ďalší.

A ďalší.

Muselo ich tam byť aspoň štrnásť alebo pätnásť. Vždy, keď skočili, vydali tlmený výkrik a po dopade sa im na tvárach rozhostil výraz spokojnosti a šťastia. Človek z toho mal zvláštny pocit: všetci sa smiali na tom, aké je to absurdné, no aj tak tomu verili.

Po poslednom vzlete sa Mamin obrátil ku kamere:

„Vyzerá to síce bláznivo, ale je to nanajvýš dôležité. Naše duševné odhodlanie prekonáva hmotné nedostatky. Jedného dňa budeme mať skutočné letectvo a medzitým neprepadávame zúfalstvu. Nateraz vám ďakujem.“

Nasledovali zábery z mučiarní. Boli prázdne. Všade výkaly. Reťaze. Krv na stenách.

„Tu,“ povedal Lido Mamin, „začnú zradcovia a klamári hovoriť pravdu.“

Záverečná scéna zachytávala Mamina v obrovskej záhrade v obkolesení jeho telesných strážcov, manželiek a detí. Deti sa nesmiali ani neposkakovali. Dívali sa do kamery rovnako mlčky ako ochrankári. Všetky manželky sa usmievali, niektoré s dojčatami v náručí. Aj Lido Mamin sa usmieval a odhaľoval svoje žlté zuby. Vyzeral tak sympaticky, skoro až prívetivo.

Potom ešte ukázali rieku plnú vypasených krokodílov. Plávali na hladine, otupené a obézne, a lenivo sledovali telá, ktoré popri nich unášal vodný prúd. Finis.

Bol to fascinujúci dokument a rád som Pinchota pochválil.

„Veru,“ odvetil, „na čudákov mám slabosť. Preto som si našiel teba.“

„Je mi cťou,“ povedal som, „byť zarovno s Lidom Maminom.“

„Malo by byť,“ povedal Pinchot a odviezol nás naspäť k sebe.

4

Keď sme sa vrátili, Francois Racine veselo roztáčal svoju malú ruletu. Evidentne stihol vypiť značné množstvo vína. Líca mu len tak horeli, keď pozeral na kopu žetónov pred sebou. Z konca cigary mu už-už išiel spadnúť dlhý kus popola. Pristál na stole.

„Vyhral som milión štyristopäťdesiat tisíc dolárov...“

Loptička doskackala na niektoré z čísiel. Francois zhrabol žetóny.

„To stačí… nesmiem byť chamtivý.“

Prešli sme do obývačky a posadili sa. Jon ešte odbehol pre víno a poháre.

„Čo budete robiť s tými peniazmi, ktoré ste vyhrali?“ opýtala sa Sarah.

„Proste ich miniem. Čo iné? Život nič neznamená. Peniaze nič neznamenajú.“

„Prachy sú ako sex,“ povedal som. „Zdajú sa oveľa dôležitejšie, keď ich človek nemá...“

„Teraz hovoríte ako spisovateľ,“ vzdychol si Francois.

Prišiel Jon, otvoril prvé víno, a všetkým nalial.

„Mal by si ísť do Paríža,“ povedal mi. „Tam ťa uznávajú, zatiaľ čo doma si za vydedenca.“

„Majú tam dostihy?“

„Ach, áno!“ zvolal Francois.

„On nenávidí cestovanie,“ poznamenala Sarah, „a dostihy sú aj tu.“

„Ale nie také ako v Paríži,“ povedal Francois. „Poďme do Paríža. Budeme chodiť na dostihy.“

„Musím napísať ten debilný scenár.“

„Skočíme si na dostihy a písať budete potom.“

„Potrebujem si to premyslieť.“

Jon si zapálil cigaru. Francois našiel novú cigaru a tiež si zapálil. Boli to dlhé okrúhle cigary a ich zapálené konce tichučko praskali.

„Tak to nás pánboh ochraňuj...“ povedala Sarah.

„Nedávno sme boli s Francoisom vo Vegas.“

„A ako ste dopadli?“ spýtala sa Sarah.

Francois sa poriadne napil, zhlboka si potiahol z cigary a vyfúkol obrovský, magický kúdol dymu.

„Fajn, tak počúvajte. Mám päťtisíc dolárov náskok, som pánom sveta a Osud držím pevne v ruke ako tento zapaľovač. Všetko viem, všetko poznám. Nič ma nedokáže zastaviť. Kontinenty sa otriasajú v základoch. Keď tu zrazu mi na rameno ťuká Jon a hovorí: ´Poď, ideme na Taba Jonesa.´ Tak sa pýtam: ´Kto je Tab Jones?´ ´To je jedno,´ povedal Jon, ´veď uvidíš...´“

Francois dorazil svoj pohár. Jon mu ho znova naplnil.

„Tak teda prejdeme do druhej haly a tam je on. Tab Jones. Spevák. Má rozopnutú košeľu, aby ukázal čierne chlpy na hrudi. Celé spotené. A v tej spotenej guči sa mu leskne strieborný kríž. Jeho huba vyzerá jak hnusná diera v palacinke. Cez obtiahnuté gate má navlečený umelý penis. Chytá sa za gule a vykrikuje, ako krásne to vie so ženami. To sa ani nedá nazvať spev, vážne, bol otrasný! Silné reči o tom, čo všetko chce robiť ženám, ale klame, lebo v skutočnosti chce oblizovať rite mužom! A mne je na grc z toho, že ho musím počúvať. A z toho, koľko sme za to zacvakali! Každý, kto platí za nočné mory, je úplný debil! Kto je ten Tab Jones?! Platia mu ťažké tisíce za to, že nosí umelého vtáka, chytá si gule a otŕča svoj kríž v svetle reflektorov. Dobrí ľudia hladujú na ulici a takéhoto IDIOTA… ZBOŽŇUJÚ! Ženy jačia! Myslia si, že je skutočný! Hentaký lepenkový trotl, čo sníva o sračkách! A tak hovorím, ´Jon, poďme preč, prosím ťa, rve mi to dušu z tela, bytostne ma to uráža a mám z toho bolesti v slabinách!´ Ale Jon nie. ´Počkaj,´ povedal, ´možno sa zlepší.´ Lenže on sa nelepší, je čoraz horší a hlasnejší, už mu z košele trčí aj pupok. Nejaká ženská vedľa mňa vzdychá a strká si ruku do nohavičiek. ´Madam,´ pýtam sa jej, ´stratili ste niečo?´ Ten jeho pupok je jak mŕtve oko, taký špinavý, že ani holub by sa tam nechcel vykadiť. Nato sa Tab Jones otočí a ukazuje nám prdel! Zadkov môžem vidieť koľko chcem a kedy chcem, ani sa nemusím snažiť, a tu musím PLATIŤ za tlstú mľandravú riť! Viete, zažil som aj zlé časy, keď ma napríklad policajti zmlátili pre nič za nič. Teda, skoro za nič. Ale z tej jeho sprostej riti mi bolo horšie, ako keď ma fízli tĺkli hlava-nehlava. ´Jon,´ povedal som, ´ak okamžite neodídeme, tak prisámbohu, že tu exnem!´“

Jon sa zasmial: „No a tak sme odišli. Chcel som len vidieť Taba Jonesa.“

Francois bol pekne v ráži. V kútikoch úst mal bielu penu a keď hovoril, prskal na všetky strany. Koniec jeho cigary celý zvlhol.

„Tab Jones! KTO JE TEN TAB JONES?! Čo ma je po nejakom Jonesovi? Tab Jones je kretén! Mám náskok päťtisíc dolárov a čo urobíme? Ideme na Taba Jonesa! Kto to je? Ja žiadneho Taba Jonesa nepoznám. Môj brat sa nevolá Tab Jones! Ani moja matka sa tak nevolá! Tab Jones je nýmand!“

„Ale veď potom sme sa vrátili k rulete,“ prerušil ho Jon.

„To hej,“ povedal Francois, „mal som v hrsti päť litrov, kým som nemusel počúvať to skapaté dildo! Moje sústredenie bolo v hajzli. Kto je ten Tab Jones?! Videl som lepších chlapov zametať vtáčí trus! Kde to som? Vidím ruletu krútiť sa, ale je mi cudzia! Cítim sa ako decko hodené do hniezda tarantúl! Čo znamenajú tie čísla? Čo znamenajú tie farby? Biela loptička sa mi zaryla rovno do srdca a žerie ma zaživa. Nemám šancu. Celé moje sústredenie išlo do hajzla! Vystupuje umelý čurák a idioti skandujú o prídavok! Točí sa mi hlava. Rozhadzujem žetóny. Svoju lebku vidím v debilnej rakve. Kto má byť ten Tab Jones? Prehrávam. Ani neviem, kde som. Akonáhle sa nedokážeš sústrediť a začneš prehrávať, už niet návratu. S vedomím, že nemám žiadnu šancu, stavím všetky žetóny. Robím jednu chybu za druhou, ako keby nejaký démon ovládal moje telo aj dušu. Prehral som všetko. A prečo? LEBO SME MUSELI ÍSŤ NA TABA JONESA? A tak sa pýtam, KTO JE TEN SKURVENÝ TAB JONES?!“

Francois stíchol, úplne vyčerpaný. Cigara mu vypadla z úst. Sarah ju zodvihla a položila do popolníka. Francois ihneď vylovil ďalšiu z náprsného vrecka svojej košele, strhol z nej celofán, oblizol ju, odhryzol jeden koniec, párkrát ju pretočil v prstoch, strčil si ju do úst, pozbieral sa a slastne si pripálil. Natiahol sa po fľašu, a keď všetkým dolial, narovnal plecia a usmial sa:

„Doriti, asi by som prehral tak či tak. Ale gambler nemôže pokračovať, ak nemá výhovorku.“

„Teraz hovoríte ako spisovateľ,“ povedal som.

„Keby som tak vedel aj písať, načmáral by som vám ten scenár.“

„Vďaka.“

„Koľko vám platia?“

Mávol som rukou: nejasná odpoveď.

„Tak ja vám to napíšem a rozdelíme sa na polovicu, dobre?“

„Platí.“

„Nie,“ vložil sa do toho Jon, „ja by som ten rozdiel spoznal.“

„Fajn,“ povedal Francois, „nech to napíše Tab Jones tým umelým vtákom.“

Na tom sme sa všetci zhodli a pozdvihli poháre k prípitku. Tým sa začal príjemný večer.

Koniec ukážky