Thorsten Havener

NEMYSLITE NA MODRÉHO SLONA

Elektronická kniha

Obálka: Dirk Eckert / DE-GRAPHICBŰRO

Fotografie: Armin Ziedler

Originálne vydanie

vydané v Rowohlt Taschenbuch Verlag, Reinbek bei Hamburg, marec 2010

Copyright © 2010 by Rohwolt Verlag GmbH, Reinbeck bei Hamburg

Kresba na str. 28 Gerda Raichle

Fotografia na str. 115 © Natural History Museum, Ambigram

Tattoo Artists (www.wowtattoos.com)

Poviedka Posledný list O. Henryho s priateľským zvolením Patmos Verlag

Satz Documenta PostScript, InDesign, od KCS GmbH, Buhholz bei Hamburg

Preložené z nemeckého originálu

DENKEN SIE NICHT AN EINEN BLAUEN ELEFANTEN!

Preklad Michaela Rózsa Fenclová

Jazyková redaktorka Mária Krkošková

Sadzba a zalomenie LAYOUT, s.r.o., Bratislava

Copyright © 2011 Vydalo vydavateľstvo TIMY PARTNERS spol. s r.o.

Pražská 5

811 04 Bratislava

Prvé vydanie 2011

ISBN 978-80-89311-24-8

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v informačnom systéme alebo rozširovaná elektronicky, mechanicky, fotokópiami či iným spôsobom bez predchádzajúceho súhlasu majiteľa práv.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

ÚVOD

Najväčšia prednosť môjho povolania je v tom, že stále spoznávam zaujímavých ľudí. Jedno z najneobyčajnejších stretnutí v poslednom čase bolo pre mňa stretnutie so súdnym lekárom Dr. Markom Beneckem. Je jedným z najuznávanejších expertov vo svojom odbore. Mali sme si toho veľa čo povedať, pretože on robil na mŕtvolách presne to isté, čo som sa ja pokúšal na živých: odhaľoval ich tajomstvá. Ja sa však pri živých cítim oveľa lepšie...

Dôvodom nášho stretnutia bolo televízne vysielanie, na ktoré nás oboch pozvali a mali sme prezentovať svoju prácu. Po vystúpení sme sedeli v šatni a rozprávali sa. Zrazu Mark vytiahol z vrecka niekoľko mincí. Drobné nevšímavo hodil na stôl a požiadal ma, aby som sa na jednu z nich zameral. Rukou začal záhadne prechádzať ponad ne a zrazu sa jedna minca pohla. Ďalej sa sústredil – a minca sa začala stavať na hranu. Keď sa postavila, ukončil svoje číslo. „Čo si o tom myslíš?“ chcel vedieť. „Si naozaj macher – čo si si nechal do prstov voperovať magnet?“ – „Presne tak,“ odpovedal celkom pokojne.

Tento muž si naozaj dal implantovať do prsta magnet, aby vytvoril dojem, že dokáže rozhýbať predmety silou myšlienok. Vlastne ma to ani nemalo veľmi prekvapiť: tento človek si dal totiž na telo vytetovať originálne podpisy Dietera Hallervordena (nemecký komik, kabaretista, herec, spevák a moderátor – pozn. prekl.) a Helgeho Schneidera (nemecký komik, multiinštrumentalista, divadelný herec a režisér – pozn. prekl.), ako aj nápis z kanálového poklopu v Bogote. Našťastie sa rozhodol, že nevstúpi do temných vôd mágie a nebude ľuďom rozprávať, že vďaka sile myšlienok skutočne vie hýbať predmetmi, ako to robia mnohí iní. Otvorene priznáva, že pri jeho predstaveniach je za tým niečo iné, niečo vysvetliteľné. Takto úprimní nie sú zďaleka všetci!. Ak je totiž niekto schopný dať si voperovať pod kožu magnet, aby dosiahol spomínaný efekt, môžete predpokladať, že je schopný bez akejkoľvek morálnej zábrany siahnuť po ešte oveľa drastickejších metódach, aby okolie presvedčil o údajných schopnostiach svojich myšlienok, a vytĺcť z toho úžitok.

Na jednej strane existuje v tomto remesle mnoho šarlatánov, na druhej je však aj veľa serióznych ľudí. Je totiž nesporné a vedecky dokázané, že naše myšlienky majú podstatný vplyv na náš život, na našu spokojnosť a naše zdravie, a táto skutočnosť sa dá využiť. Ale hranice medzi týmito veličinami sa dajú len veľmi ťažko určiť. Práve svet myšlienok je vedecky málo preskúmanou oblasťou. Mnoho poznatkov spočíva výlučne na hodnotách skúseností. Pokúsil som sa nájsť rovnováhu medzi empiricky doloženými faktami a svojimi osobnými skúsenosťami, aby som sa k tomuto fenoménu priblížil. Zakaždým, keď ide o hypotézu alebo o nie vedecky podložené tvrdenie, explicitne na to poukážem a pokúsim sa vám sprostredkovať vedomosti z pozadia, aby ste získali potrebný základ na zhodnotenie týchto téz. Na týchto miestach sa dostane vždy k slovu lekár MUDr. Michael Spitzbart. Jeho výroky spoznáte podľa sivého štvorčeka i ..Zavedie vás do svojho sveta myslenia. Pochopíme, ak budete mať námietky, dokonca sú žiaduce.

Kam povedie cesta v tejto knihe? Myšlienky sú mojím remeslom, a preto sú na tomto mieste znova hlavnou témou. Najprv ukážem, ako za určitých okolností myslíme neslobodne a následne aj konáme bez toho, aby sme si to uvedomovali. V ďalších kapitolách potom predstavím niektoré metódy, ktorými sa k ideálu slobodného myslenia a konania priblížite oveľa viac, ako si viete predstaviť. Napínavé a pekné na tom je, že väčšinu metód a trikov, ktoré predstavím, môžete použiť hneď po prečítaní. Pravidelným tréningom budete tieto základné princípy ovládať čoraz rýchlejšie a lepšie.

Spoznáte mnohé metódy, ktorými som ohromil ľudí na turné, pri prednáškach a na veľkých talkshow, a publikum z nich bolo nadšené. Ukážem vám cestu, ako sa v čo najkratšom čase stanete duševne fit, budete koncentrovaní a ostatní žasnú nad vašimi mentálnymi schopnosťami.

Čím viac sa budete zaoberať technikami opisovanými v tejto knihe, tým skôr sa budete čudovať svojím novým schopnostiam. Verte mi, všetky tieto stratégie fungujú bez toho, aby ste disponovali čo i len najmenšími nadprirodzenými schopnosťami. Nechcem vyvodiť paušálne závery, ale pre mňa sú správy o okultných fenoménoch a nadprirodzených zážitkoch často nedôveryhodné. To však neznamená, že u vás osobne to nemôže byť iné a nemôžete mať takéto skúsenosti.

Mnoho zvláštneho okolo nás vieme len opísať, ale nie vysvetliť. To je mi jasné. Preto aj veta Verím len tomu, čo vidím! pre mňa stratila význam po tom, ako som po prvýkrát videl naživo vystúpenie Davida Copperfielda (svetoznámy americký mág a iluzionista – pozn. prekl.). Ak by som veril len tomu, čo vidím, potom by Copperfield naozaj lietal a svet by mal tvar platne. Prosím, pochopte ma správne: na jednej strane považujem za veľmi cenné a dôležité zachovať si určité množstvo skepsy a zároveň používať rozum. Ale na druhej strane považujem za rovnako dôležité zohľadniť, že existuje mnoho právd a nie len jedna. Náš intelekt väčšinou vníma len jeden pohľad, náš vlastný. Požiadajte napríklad niekoho, kto sa prevažne riadi len svojím rozumom, aby vám vysvetlil fenomén šťastie. Sú pri ňom v hre naozaj len chemické procesy? Sami tomu neveríte. Všetci dokážeme intenzívne prežívať šťastie, ale zďaleka nemusíme byť schopní vysvetliť ho. Požiadajte niekoho iného, pre koho musí byť všetko hmatateľné a dokázateľné, aby vám opísal Bachove Goldbergove variácie. Ak pri tejto hudbe nemáte zimomriavky od nadšenia ako ja, dosaďte si tam jednoducho svoju obľúbenú hudbu. Podstata, ktorá bude hneď zrejmá, je, že pri fenoménoch závislých od vlastného oduševnenia neexistuje možnosť vyjadriť pocity slovami, rozhodne nie. Pohybujeme sa tu na poli nevysvetliteľných emócií a tie sa často dajú len veľmi ťažko opísať, to znamená, že ich nášmu náprotivku nedokážeme sprostredkovať stopercentne zrozumiteľne. To je ľudské.

Predstavím vám stratégie, ktoré veľmi zmenili môj život. Spočiatku mi pomohli lepšie spoznať samého seba a neskôr aj ľudí okolo mňa. Možno sa aj vám takto podarí zmeniť seba a svoje myslenie. Pekné na tom je, že vo svete našich myšlienok neexistujú hranice. Sú prapôvodom a centrom všetkého bytia. Naša schopnosť byť spokojný a šťastný tak v rozhodujúcej miere závisí od charakteru našich myšlienok. Máme k dispozícii svet zázrakov. Musíme ho len objaviť. Mnohé z toho, čo vám chcem v tejto knihe objasniť, nie je nové. O niektorých metódach ste už iste niekedy počuli. Napriek tomu mám dojem, že sa v správny moment nikto nerozpamätá na relevantnú techniku, preto si ich musíme neustále pripomínať. Samozrejme, že vám nechcem predpisovať, ako máte myslieť. To by bolo opovážlivé. Chcem vám iba opísať vybrané metódy, ktoré vám majú ukázať, ako myslieť, aby ste sa väčšmi priblížili k svojim osobným cieľom. Mojím zámerom je priviesť vás o kúsok bližšie k tomu, aby ste mohli rozmýšľať a žiť tak, ako by ste chceli, aby ste boli čo najmenej ovplyvniteľní a aby ste sa cítili tak, ako sa chcete cítiť. Na tejto napínavej ceste vám prajem mnoho zábavy.

1. kapitola

NAŠE MYŠLIENKY NIE SÚ SLOBODNÉ

Nemyslite na modrého slona! Keď mi vydavateľstvo Rowohlt navrhlo tento titul pre moju novú knihu, okamžite ma to nadchlo. S touto výzvou na obálke sa ako čitateľ už pri pohľade na knihu dozviete, o čom sa bude hovoriť v ďalších častiach obsahu: o našej neschopnosti v určitých momentoch myslieť slobodne – alebo ste azda pri čítaní titulu nemysleli na modrého slona? Priznávam, tento príklad nie je nový – ale stále funguje. Môj divadelný program je plný momentov, v ktorých využívam skutočnosť, že naše myšlienky sú uväznené srozsudkom doživotie. Vďaka tomu veľmi dobre odhadujem správanie mnohých ľudí a budím dojem, že vidím do budúcnosti. Pri jednom experimente napríklad donútim diváka, aby si z troch obálok vybral práve tú, ktorú som mu určil ja, ale oslovený divák pritom má dojem, že koná celkom spontánne.

Vyskúšajme teda najprv niečo podobné: zakaždým, keď odteraz budete čítať slová „klop, klop, klop“, zaklopte pravým ukazovákom na stôl. Vyskúšajme si to: „Klop, klop, klop.“ Teraz by ste mali trikrát zaklopať na stôl pravým ukazovákom. Správne? Teraz myslite na slovo „oheň“. V tomto prípade si môžete predstaviť písmená, ako po sebe nasledujú, alebo – čo je lepšie – myslite na hrejivý oheň v krbe, alebo na zničujúci oheň v buši. Pocíťte horúčavu a intenzívne myslite na „oheň“. Zakaždým, keď odteraz poklopete trikrát na stôl pravým ukazovákom, myslite najintenzívnejšie na „oheň“.

• „Klop, klop, klop“ – „oheň“.

• „Klop, klop, klop“ – „oheň“.

Aj pri čítaní ďalších riadkov myslite vždy pri slovách „klop, klop, klop“ na „oheň“. Takže zakaždým, keď v texte napíšem „klop, klop, klop“, zaklopte pravým ukazovákom na stôl a myslite pritom na „oheň“. „Klop, klop, klop!“ Môže sa stať, že slová „klop, klop, klop“ použijem v strede nejakej vety. Aj v tom prípade si spojte túto sekvenciu s „ohňom“.

Odteraz sa pokúste už nemyslieť na „oheň“ zakaždým, keď sa prstom dotknete stola. Uvidíte, že je to nemožné. Od tejto chvíle vám k slovu „klop“ nemusím už nič viac vsugerovať. Sami ste sa na to nastavili a klopanie na stôl si aj proti svojej vôli spájate s myšlienkou na „oheň“. „Klop, klop, klop!“ Odteraz už ani nemusíte klopať na stôl. Celkom postačí, keď si prečítate slová „klop, klop, klop“ a automaticky myslíte na... Vidíte!

V predchádzajúcom odstavci som vo vašej mysli skombinoval slová „klop, klop, klop“ s určitým pohybom a dodatočne som to ukotvil slovom „oheň“. Po veľmi krátkej fáze vytvárania podmieneného reflexu si spájate tak slová, ako aj pohyby nevyhnutne s „ohňom“ – a bude pre vás nemožné tak nerobiť. Presne tak Ivan Petrovič Pavlov vypestoval vo svojich psoch podmienený reflex. Krátko pred každým kŕmením zazvonil na zvonček. O krátky čas zvieratá vedeli, že zvuk zvončeka sa spája s kŕmením, a začali slintať hneď, ako sa zazvonilo. To je najznámejší príklad vybudovania podmieneného reflexu. A tak isto fungujú teraz u vás slová „klop, klop, klop“. No, na čo ste teraz mysleli? Buďte radi, že som vás týmto ukotvením neprinútil slintať – ale to som už urobil vo svojej prvej knihe. Ako využijete takéto spojenia vo svoj prospech, vám podrobne ukážem neskôr. „Klop, klop, klop!“

Telo a duša – dva v jednom

Na úvod do tejto témy vás pozývam na nasledovný pokus, najlepšie, ak začnete ihneď pri čítaní týchto riadkov:

POKUS S KRÚŽENÍM NOHAMI

• Uvoľnite sa a posaďte sa pohodlne pred knihu.

• Začnite krúžiť pravou nohou v smere hodinových ručičiek.

• Kým krúžite nohou, nakreslite rukou do vzduchu šestku.

• Ktorým smerom krúži vaša noha teraz?

Práve ste simultánne vyslali do svojho mozgu dva protichodné signály a tým ste ho preťažili. Test teda veľmi jasne dokazuje, že naše myšlienky okamžite vplývajú na telo. Koncentrácia iným smerom má za následok, že naša noha začne ihneď krúžiť opačným smerom a nie pôvodným. Energia nasleduje pozornosť. Hranice medzi našimi myšlienkami a telom miznú: všetko sa zlieva do jedného. „Klop, klop, klop!“

Túto skutočnosť využijete napríklad vtedy, ak chcete získať kontrolu nad vlastným tepom. Vo svojom prvom televíznom špeciáli som prezentoval číslo, pri ktorom som extrémne znížil vlastný tep. Diváci mali dokonca dojem, akoby ustal celkom. Pre tento experiment rovnej čiary ma často oslovujú. Naozaj zanechal veľký dojem. Pokiaľ viem, bol som prvý, kto tento fenomén ukázal v nemeckej televízii. Najprv som sa na tento efekt musel naučiť silou vlastnej vôle znížiť frekvenciu tepu. Za normálnych okolností je to naozaj jednoduché, ako o chvíľu uvidíte. Ale keď je okolo vás tucet kameramanov, režisér a producent, ktorí pozorne sledujú vašu prácu, a okrem toho sú prítomní aj študenti medicíny, aby si na vec poriadne posvietili, potom je situácia celkom iná. Rovnako je jednoduché odpovedať na moderátorove otázky pri sledovaní relácie Milionár, keď sedíte pohodlne doma na gauči, v štúdiu vám však za daných okolností nenapadne žiadna myšlienka.

Aby som sa pripravil na pokus s rovnou čiarou, robil som najskôr nasledovné cvičenie: založil som si na ruku prístroj na meranie tepu a pohodlne som sa usadil na stoličke. Potom som sa uvoľnil a nesústredil som sa na nič špeciálne, len som tak sedel a nechal voľne plynúť myšlienky – žiadnu som nezachytil. Sledoval som, aký tep sa ukazuje na prístroji. Ďalším krokom bolo, že som zavrel oči a predstavil som si pokojnú scénu pri mori. Jemnú modrú farbu zálivu, vôňu slaného vzduchu a zvuk pravidelného príboja. Uvoľnene som sa nadýchol a vydýchol. Niekoľko minút po tejto krátkej vizualizácii som otvoril oči a pozrel som na prístroj: môj tep bol podstatne nižší ako pred začiatkom cvičenia. Túto techniku vizualizácie podrobnejšie objasním v 2. kapitole, pod názvom Vizualizácia: obrazy, ktoré ostávajú. Toto cvičenie si však môžete vyskúšať už teraz. „Klop, klop, klop.“ Nebojte sa, toto bolo poslednýkrát, čo som vás nechal myslieť na „oheň“... Aby bolo číslo o trochu efektnejšie, navrhujem nasledovný postup:

POKUS S TEPOM SRDCA

• Nájdite si najskôr dvoch asistentov.

• Hru uveďte nasledovnými slovami: „Každý vie, že tep je automaticky riadený naším telom. Podlieha nášmu podvedomiu rovnako ako naše dýchanie, trávenie a dokonca aj delenie buniek. Napriek tomu sa dá riadiť len samotnou vôľou, silou myšlienok – či už smerom nahor, alebo nadol.“

• Požiadajte jedného asistenta, aby si sadol na stoličku. Ak chcete, môžete predtým predviesť aj pokus so zahryznutím do citróna, ktorý som opisoval vo svojej prvej knihe, aby ste navodili tú správnu náladu na tento pokus. Môžete si ho znova prečítať aj na strane 177. Povedzte: „Určite ste už počuli o tom, že myšlienky vplývajú na naše telo. A vám sa v tomto okamihu – hneď ako som začal túto vetu – citeľne zvýši tep!“

• Druhému asistentovi dajte hodinky, aby vedel zmerať tep osoby na stoličke. Ak sa v tom vaša pokusná osoba nevyzná, vysvetlite jej nasledovné:

• Na meranie tepu chyťte pravé zápästie svojho náprotivku do otvorenej ľavej ruky tak, aby ste videli jeho dlaň.

• Ľavú ruku zatvorte. Vaše prsty sa teraz nachádzajú v rade za sebou na pravom okraji zápästia vášho spoluhráča – pod vaším palcom. Teraz prsty posuňte smerom k stredu zápästia. Tam pocítite silnú šľachu. Kúsok pred ňou, tam, kde je to mäkké, nájdete tep. Možno budete musieť posunúť prsty trochu hore alebo dolu. Tep nikdy nemeriame palcom, pretože tam cítite aj vlastný tep, a tak si ho môžete zameniť s tepom inej osoby.

• Potom môžete začať. Povedzte osobe, ktorej tep sa má merať: „Prvé minúty sa nerátajú. Uvoľnite sa, prosím, tak, aby sme mohli zistiť svoj tep v pokoji. Seďte pohodlne a uvoľnite sa.“

• Osoba, ktorá tep meria, by mala počkať, kým sa sekundová ručička na hodinkách neposunie na dvanástku – na digitálnych hodinkách to znamená, že ukazovateľ sekúnd je na nule. Povedzte jej ticho, aby to okrem vás dvoch nikto nepočul, aby s počítaním začala až vtedy, keď uplynie jedna minúta. Potom nech začne rátať údery srdca.

• Kým sa tep meria, hovorte s dotyčnou osobou ticho a pomaly a snažte sa ju odpútať od diania na jeho zápästí.

• Asi po troch minútach sa opýtajte, koľko úderov za minútu bolo nameraných, a potom povedzte: „Veľmi dobre, toto je naša východzia hodnota. Na môj pokyn sa váš tep teraz citeľne zrýchli – len vďaka sile vašich myšlienok. Ste pripravený?“

• Presvedčte sa, že osoba, ktorá tep meria, je pripravená a tep aj naozaj cíti. Potom povedzte: „Predstavte si, že ste sám v dome. Všimnete si, že všetky dvere sú zamknuté. Nemáte kľúč. Nejestvuje nič, čo by vám malo robiť starosti. Nie je zlé, že nemáte kľúč, onedlho sa niekto vráti domov. Nemáte dôvod na paniku.“ Najneskôr teraz sa tep zrýchli, pretože voľba slov bola zákerná a vôbec nie taká upokojujúca, ako sa na prvý pohľad zdá.

• „Miestnosť je veľká. Na jej konci vidieť schody vedúce nahor. Teraz cítite dym – v dome vypukol požiar. Oheň je na prízemí a plamene sa stále blížia. Musíte okamžite opustiť budovu – ale dvere sú zamknuté. Oheň sa blíži k vám – musíte ihneď preč. Utekajte tak rýchlo, ako viete. Utekajte po schodoch hore – rýchlejšie.“

• Ak ste všetko robili správne, tep testovanej osoby pri tejto predstave vyskočí hore. Na tomto mieste ukončite test a upokojte ju, aby sa jej tep dostal zase na normálnu hodnotu, napríklad tak, že jej rozprávate o príjemných témach, ako sú dovolenka alebo obľúbený film.

Práve ste ukázali, ako myšlienka vplýva na životne dôležitú telesnú funkciu. Samotná koncentrácia na konkrétnu vec môže byť podstatná pre tep nášho srdca. Ak by táto sugescia nefungovala, dajte jednoducho svojmu spoluhráčovi do ruky pornočasopis – je to efektívna metóda obzvlášť u mužov.

Touto súhrou hlavy a tela sa dajú vysvetliť aj účinky placeba. Ak naše myšlienky a smer našej pozornosti značne vplývajú na tep, musí to platiť rovnako aj na iné telesné funkcie. Energia nasleduje pozornosť... a ak som schopný nasmerovať svoju pozornosť na správnu koľaj, výrazne sa to odrazí na mojom zdraví. Čítal som raz štúdiu, ktorá mala dokázať, že pri ľahších bolestiach majú oveľa lepší účinok placebá ako skutočné lieky. To isté robím aj u svojich detí, keď za mnou prídu s rozbitým kolenom a potrebujú moju pomoc. Čo teda spraví zodpovedný otec? Ranu pofúka a všetko je hneď lepšie. Pre každý prípad dám aj na najmenší škrabanec hrubú náplasť s obrázkami pirátov, pretože potom už necítia vôbec nič.

Iný príklad: moja dcéra má veľký problém večer zaspať. V jej hlave víri ešte toľko myšlienok, ktoré musí usporiadať. Mnoho nových zážitkov jej bráni v tom, aby našla pokoj. Naša dobrá rodinná priateľka je detskou lekárkou. Dcérka to vie a to má za následok, že všetko, čo práve povie na tému zdravia, v dcére jej slová okamžite zostanú ako vytesané do kameňa. Jej slová sa stanú naozajstným zákonom!

Pri našej spoločnej návšteve v jednej z najkrajších mníchovských pivných záhrad, v Lesnom hostinci, sme sedeli pri Radleri, bavorskej špecialite rybe grilovanej na ražni a syrovej nátierke odatzde a rozprávali sme sa o dcérinych problémoch so zaspávaním. Priateľka bola veľmi prekvapená a povedala jej: „Ako to, že nemôžeš zaspať? Nedostávaš guľôčky s modrými bodkami?“ To sadlo, pretože o guľôčkach s modrými bodkami nikdy nepočula. Mimochodom, dovtedy ani ja. Naša priateľka inštinktívne prebrala úlohu vševedúcej lekárky a všetkým nám vysvetlila, že guľôčky s modrými bodkami každého veľmi rýchlo unavia. A pre moju dcéru boli odvtedy jej slová neotrasiteľné.

Čo teda spravil zodpovedný otec? Vzal zopár homeopatických piluliek a modrým perom na každú namaľoval bodku. Tieto lieky na spanie dostala ešte v ten večer tri. Zaspala okamžite. A to je sila myšlienok. Skôr, ako mi začnete písať nahnevané e-maily, že chcem svoju dcéru urobiť závislou od liekov alebo že pilulky, dokonca so stopami atramentu, budia vo vás pohoršenie, ešte raz vám pripomínam: okamžite hlboko zaspala. Tento prostriedok na liečenie splnil svoj účel. Pretože účinok bol pre mňa meradlom pravdy, táto metóda bola v danej chvíli tá najsprávnejšia. Dosiahnuť želaný výsledok a v tomto prípade nevyvolať žiadne negatívne vedľajšie účinky, to bolo sľubné. Strávili sme so ženou pokojný večer vďaka sile myšlienok a sugescii.

Vo svojej prvej knihe som obšírne opísal, že naše myšlienky sa prejavujú nielen prostredníctvom nášho tela, ale druh a spôsob, akým sa správame sami k sebe, vplývajú na naše emócie. To je ďalší príklad jednoty tela a ducha. Oba sa navzájom ovplyvňujú. Neustále. Neexistujú žiadne hranice.

To mi pripomenulo nasledovné: po jednej prednáške prišla za mnou diváčka a rozprávala mi, že v USA je klinika pre depresívnych ľudí, kde pacientom ako prvé opatrenie dajú golier na fixáciu krku. Golier ich núti držať hlavu vzpriamenú a nepozerať sa dolu.

Výsledok: veľa ľudí sa vďaka tomuto opatreniu cítilo po niekoľkých dňoch oveľa lepšie a mohli ich prepustiť. Viem si veľmi dobre predstaviť, že je to pravda. Vzpriamené držanie tela nás robí optimistickejšími. To však nie je vždy pravda. Po dopravných nehodách to nepomáha a spôsobí to len, že sa pacient cíti oveľa horšie ako predtým. Pretože svrbenie a teplo ho doslovne doháňajú k šialenstvu. Nálada klesá. Golier na krk zjavne pomáha viac vtedy, ak ho používame na účel, na ktorý nie je určený, alebo sa naň jednoducho pozeráme inak.

Osvedčený pohľad nahor používajú ako pomocné opatrenie aj americkí psychológovia pracujúci na telefonickej linke dôvery. Jedna z ich prvých viet, ktorú povedia človeku so samovražednými tendenciami, znie: „Pozrite sa na strop.“ Len snaha realizovať tento pohľad zlepšuje náladu. Doteraz som ukázal, že základná veta neexistujú žiadne hranice sa dá veľmi dobre využiť. Teraz by som chcel túto myšlienku ešte rozvinúť.

Nedávno som čítal, že pri jednom nadýchnutí vdýchneme v priemere 700 000 kožných buniek, ktoré zväčša patria iným ľuďom. K tomu vdýchneme mnoho iných látok. Výpočty hovoria, že za jeden nádych vdýchneme v priemere 10²² atómov. To je 10 triliárd (vyjadrené číselne 10 000 000 000 000 000 000 000) na vdych! Tieto atómy sa rozdeľujú po celom našom tele. Pri výdychu vydýchneme približne také isté množstvo atómov. Je to síce približne ten istý počet, ale to sú iné atómy. Pochádzajú z každej oblasti nášho tela: z mozgu, žalúdka, svalov, kože a tak ďalej. Takže vydychujeme najmenšie čiastočky svojho tela a zároveň vdychujeme iné čiastočky svojho okolia. Desať triliárd atómov počas jedného nádychu! Axióma, že neexistujú hranice, dostáva vďaka tomuto poznatku celkom nový rozmer.

Výskumy s rádioaktívnymi izotopmi dokázali, že v okamihu, keď čítate tieto riadky, sa vo vašom tele nachádzajú atómy, ktoré boli kedysi v tele Johanna Sebastiana Bacha. Meno Bach som v tomto prípade použil len ako príklad, môžete si zaňho dosadiť ľubovoľnú osobu. Rovnako som mohol spomenúť Vincenta van Gogha alebo pani Schmidtovú z obchodu so zeleninou za rohom. V nás všetkých sa nachádza množstvo atómov iných ľudí. Všetko, čo na tejto zemi existovalo pred nami, bolo prinajmenšom čiastočne zložené z atómov, ktoré sa práve v tomto okamihu nachádzajú vo vašom tele. Keď tento pohľad trocha rozšírime, prídeme k poznatku, že už len za posledné tri týždne prešlo cez vaše telo nespočetne veľa atómov. To znamená, že v priebehu jedného roka atomárne nanovo zložíte až 98 % svojho tela. Váš mozog sa o pár rokov bude skladať z celkom iných atómov ako dnes, napriek tomu v ňom máte uložené všetky spomienky a skúsenosti zo svojej minulosti. Napríklad naše oči sa menia a napriek tomu stále rozpoznávajú červenú a modrú farbu. Naše myšlienky, nádeje a presvedčenia ostávajú a napriek tomu ich môžeme zadefinovať znova.

Všetky tieto úvahy som prevzal z prednášky Dr. Deepaka Chopru (americký lekár a spisovateľ indického pôvodu, šíriteľ východnej filozofie v západnom svete – pozn. prekl.) Podľa môjho názoru veľmi dobre vysvetľujú, že neexistujú doslova žiadne hranice. K jeho poznatkom nemám čo dodať: nielen medzi telom a duchom existuje úzke prepojenie, ale úplne všetko je späté so všetkým. Jednoduchá, ale jednoznačná pravda.

Nič, len teplý vzduch

Ponorme sa len trochu hlbšie do Choprovej filozofie: keď sa všetko skladá z atómov, z čoho sú potom atómy? Každý fyzik vám na túto otázku odpovie, že atómy sa skladajú z atómového jadra a elektrónového obalu. Jadro obsahuje pozitívne protóny. Obal tvoria negatívne elektróny, ktoré sa pohybujú po dráhach okolo atómového jadra.

Pre našu úvahu hodno si povšimnúť veľkostný rozdiel medzi jadrom a obalom. Tento pomer si možno predstaviť takto: ak by malo jadro veľkosť čerešňovej kôstky, potom obal by bol taký veľký, že by sa doň zmestil celý kolínsky dóm. Pri tejto vete som si predstavil svoju učiteľku chémie, ako oduševnene rozpráva o atómoch. To zase znamená, že aj samotný atóm, okrem pár malých čiastočiek, pozostáva z prázdna. Z ničoho! Všetko, čo nás obklopuje, pozostáva z kmitajúcich čiastočiek, ktoré sú zase zložené z prázdna. Pri všetkom svojom nadšení týmto pohľadom na svet nemôžem nespomenúť, že sa mi tento pohľad na svet zmysluplne neosvedčil v každodennom živote: ak sa moje auto rúti na strom, potom ako veľmi rozumný človek považujem za veľmi rozumné sa stromu včas vyhnúť. Pozostáva síce len takmer z ničoho, ale tá trocha krúžiacich elektrónov a protónov v jadre celkom stačí na to, aby som pri náraze auto zdemoloval. Rovnako aj palica v ruke násilného človeka mi môže v ozajstnom živote rozbiť hlavu. Ale aj tak sa mi zdá neuveriteľne fascinujúce, že všetko okolo nás pozostáva prakticky z ničoho – a napriek tomu je to hmatateľné.

Túto axiómu by som rád preniesol na naše myšlienky. Nie sú síce hmatateľné – ale celkom iste sú tu. Ako sme už videli, prejavujú sa na našom tele a na našom okolí. Skoro všetko vo vašom okolí to dokazuje: stolička, na ktorej sedíte, vaše oblečenie a aj táto kniha – všetky tieto veci okolo vás boli niekedy len myšlienkou v hlave nejakého človeka. Tento človek mal dostatočnú výdrž, aby svoju myšlienku zrealizoval. Teraz sa jej môžete dotknúť. Naše myšlienky sú teda časťou z nás, aj keď sa ich nemôžeme dotknúť. Denne si pomyslíme asi 60 000 jednotlivých myšlienok. Nepýtajte sa ma, prosím, ako došli vedci k tomuto číslu. Netuším, ako sa to dá. Ale verme, že je to pravda. Od týchto 60 000 myšlienok závisí, ako vidíme svet a akí sme šťastní. V tejto súvislosti je nepríjemná skutočnosť, že z týchto 60 000 myšlienok je denne nových len 3 000. Psychológovia vychádzajú z toho, že na 95 % našich myšlienok zo včera myslíme dnes znova, preto ostáva miesto len na 3 000 nových. To je, mierne povedané, veľmi málo. Ak som sa teda už včera rozčuľoval nad počasím, dnes to urobím znova, ak sa nezmenilo. Alebo ešte lepšie: počasie sa síce zmenilo, ale napriek tomu sa nad ním rozčuľujem. Je to sloboda myšlienok? Môj starý otec spravidla hovorieval ľuďom, ktorí sa bavili len o počasí: „Lepšie ako žiadne počasie!“ Túto odpoveď považujem za veľmi dobrú.

Predstavte si, že staviate dom z lega. Budova sa skladá zo 60 000 kociek. Každý deň máte možnosť vymeniť 3 000 kociek. Vložte ich jednoducho znova na miesto, kde boli pôvodné, potom nikdy v živote nepostavíte nový dom – každá budova bude vyzerať ako tá pôvodná. Nebolo by vhodnejšie zabudovať nové kocky tam, kde sa vám to v tomto momente zdá najdôležitejšie alebo najzmysluplnejšie? Samozrejme, niektorí by sa mali ovládať a nezačať šalieť, inak sa všetko zrúti. Ale v priebehu času máte možnosť každú kocku zmeniť a pri dostatočne dlhom čase vznikne úplne nová budova. Obraz, ktorý po určitom čase nemá s pôvodnou budovou nič spoločné. Takže podľa ľubovôle kocky a formu budovy meniť môžete. To je sloboda.

Ako som už zdôraznil: myšlienky sú neviditeľné, a predsa je ich vplyv všade a stále znova citeľný. Na vaše ďalšie povzbudenie, aby ste ma nasledovali týmto smerom, navrhujem nasledovný test. Mali by ste si naň nájsť asi 4 minúty času. V tejto fáze bude reagovať vaše telo na myšlienky. Myšlienkami si zmeníte tvar ruky.

POKUS S RASTÚCOU RUKOU

• Priložte najprv ruky dlaňami k sebe, aby ste si odmerali ich dĺžku. Ako záchytný bod použite vrásky na zápästiach na vnútornej strane. Môže sa stať, že jedna ruka je dlhšia ako druhá. To je celkom normálne.

• V ďalšom kroku voľne zodvihnite jednu roku nahor. Navrhujem – muži zodvihnú ľavú ruku, ženy prvú. Sústreďte sa na danú ruku. Uvoľnene, ale s plnou koncentráciou nasmerujte celú svoju pozornosť na ruku a predstavujte si, že zdvihnutá ruka je dlhšia. Robte to presne tak, ako je vám to príjemné. Môžete si obrazne predstaviť, že je ruka dlhšia, ale cítite, ako sa ruka mení. Možno bude teplejšia alebo vám začne brnieť. Predstavujte si, ako sa rozťahuje koža, narastajú svaly a šľachy sa predlžujú.

• Ak to budete sústredene robiť 4 minúty, priložte na porovnanie dlane opäť k sebe. Najvýraznejší rozdiel uvidíte na prostredníku.

Možno pomôže využiť poznatky medicíny, psychológie a filozofie, aby sme myšlienkam prišli na stopu. Buďme teda vedeckí.

Telo robí ducha

Zdá sa, že moderný výskum mozgu postavil na vedecké nohy to, čo prívrženci New Age (Nový vek, duchovné/náboženské hnutie založené v 80. rokoch 20. storočia, inšpirované a ovplyvnené panteizmom a východnými duchovnými kultúrami – pozn. prekl.) a iní spirituálne založení ľudia tvrdia už dávno: telo a duša nie sú, ako už desaťročia a storočia predpokladajú filozofi, psychológovia a sociálni vedci, oddelené veličiny, ale patria k sebe, vznikajú a zanikajú len spolu a jedno bez druhého nie sú mysliteľné. Mylná myšlienka, že sa ráta len duša a telo je vedľajšie, vznikla v období osvietenstva v 17. a 18. storočí. Odvtedy sa racionálne myslenie výrazne preceňovalo. Toto prvenstvo rozumu viedlo k tomu, že mnoho ľudí, medzi iným aj niekoľko významných vedeckých expertov, bolo presvedčených, že ľudský mozog je čistým orgánom myslenia, ktorý funguje bez závislosti od tela. René Descartes (predstaviteľ , bádateľ vo viacerých prírodovedných odboroch – pozn. prekl.) pri svojej práci o probléme duše a tela prišiel pravdepodobne k zjednodušenému záveru, že duch nebol vytvorený z tela, a preto s ním nemôže spolupracovať. Toto bol jeho dôkaz nesmrteľnosti duše, ktorá sa znova a znova spochybňuje novými poznatkami výskumu mozgu.

Ak stotožňujeme ducha a telo – k čomu sa približujú poznatky za posledné roky –, tak už nemôžeme oddeliť ducha od tela, pretože mozog vytvárajúci ducha je súčasťou nášho tela a všetko, čo sa deje s našimi orgánmi, svalmi a telesnými bunkami, dorazí istou cestou do riadiacej centrály v našej hlave. Mozog a telo – body and mind – sú aferentnými a eferentnými nervovými spojeniami (z orgánov do centrálnej nervovej sústavy a naopak), ako aj krvným obehom navzájom prepojené a nepretržite si vymieňajú informácie. Tieto procesy si zriedka uvedomujeme, ale každú informáciu, ktorú naše telo prijme ako zmyslový vzruch, náš mozog zaregistruje a spracuje. Výsledkom týchto spracovateľských procesov – vždy v interakcii s už existujúcimi neuronálnymi vzormi – je naša skutočnosť a naše vedomie. Rovnako procesy v mozgu vplývajú na naše telesné cítenie a dokonca môžu telesné štruktúry substančne zmeniť.

Všetci denne pozorujeme vplyv myšlienok a nálad na vlastné telo alebo na telo iných ľudí. Nepovieme len tak „Neopúšťaj sa!“ niekomu, kto má od smútku, skľúčenosti a žiaľu poklesnuté plecia, alebo „Uvoľni sa!“ niekomu, kto je napätý zo stresu a hnevu. Mozgu neostane skrytá žiadna zmena tela a telu žiadna zmena v mozgu. A pretože je organizmus naprogramovaný na rovnováhu, každá zmena nie je len zaznamenaná, ale organizmus sa na ňu nastaví ako celok. Tak zmeny, ktoré pôsobia dlhší čas, vyvolávajú prispôsobenia v príslušných neuronálnych regulačných okruhoch a synaptických spojeniach v mozgu. Toto sa dá dramaticky pozorovať napríklad u detí, ktorým pri poruchách látkovej premeny vznikajú čiastočne masívne vývojové zmeny v mozgu. Len pred niekoľkými rokmi sa preukázalo, že hormóny, ktoré sa za normálnych okolností tvoria v mozgu, sa produkujú aj v čreve alebo v iných orgánoch, čo znamená, že za určitých okolností môže za vašu dobrú alebo zlú náladu zodpovedať vaše črevo.

Ako sa psychické okolnosti prejavujú na tele, už každý z vás v živote zažil, keď ste mali naozajstný strach. Srdce vám bilo až v krku, svaly sa vám napli a zježili sa vám všetky chlpy na tele. Ak takýto stav strachu trvá dlhšie, dochádza k destabilizácii a k prestavbe spojení medzi nervovými bunkami v oblastiach mozgu zodpovedných za priradenie a vyhodnotenie situácie – v podstate v budúcnosti sa budú považovať za nebezpečné celkom nevinné situácie, pretože hodnotiace oblasti sa stali sústavným dráždením precitlivené. Pri permanentných pocitoch strachu reaguje telo často chronickým napätím a chronickými zápalovými ochoreniami. Obidve anomálie možno pripísať permanentnému vylučovaniu katecholamínov – súhrný názov hormónov a neurotransmiterov – a dajú sa označiť za mozgom vyvolanú zmenu orgánovej aktivity, funkcie a v neposlednom rade aj štruktúry. Posledné uvedené sa deje preto, lebo signálne látky, akými sú dopamín (neurotransmiter) alebo kortizol (hormón), v konečných bunkách vyvolávajú zmenu génovej expresie. Tieto látky sú teda schopné vás donútiť k tomu, že z doteraz neexprimovaných sekvencií DNA odpíšete nové génové produkty alebo/a iné gény úplne utlmíte. Takto zmeníte doterajšiu štruktúru a funkciu dotyčných buniek hlboko a natrvalo.

Vlastné telo ako základ uvedomovania si samého seba

Už v mozgu nenarodeného dieťaťa sa tvoria prepájacie vzory na riadenie svalov a telesných funkcií. Tieto neuronálne siete predstavujú vnútorný vzor, čím v mozgu embrya vzniká obraz tvorenia vlastného tela. Mozog počas svojho života zodpovedá za neustále vytváranie vzťahov medzi vonkajškom a vnútrom a za neustále produkovanie (vo vlastnom systéme) nových neuronálnych spojení. Staršie časti mozgu pritom neustále vysielajú informácie o všetkých procesoch prebiehajúcich v tele do nových oblastí. Tieto informácie vytvárajú vzory vzruchov v nadriadených mozgových priestoroch (napríklad v lymbickom systéme a v asociatívnej časti mozgovej kôry), ktoré zase spätne pôsobia na telesný pocit. Telesný pocit, ktorý vzniká nielen vonkajšími podnetmi, ale aj spomienkami na predchádzajúce zážitky, je podvedomý a neviaže sa na reč. Je to „telo samé“ a slúži ako základ ďalších, stále diferencovaných vrstiev samého seba. Tento systém má vždy individuálny pôvod a je zakotvený na telesnej úrovni ako emocionálny vzor reakcií, ktoré vznikli interakčnými skúsenosťami s matkou. Až postupom času vytvára mozog kognitívne a sebareflektujúce schopnosti, to znamená obraz seba samého, čo zvyčajne nazývame JA.

Mozog priradí neuronálne prepojenia a synaptické spojenia vždy k tomu, s čím je v úzkom vzťahu: na začiatku vývoja je to len vlastné telo. Aj zmyslové dojmy vznikajúce na základe vonkajších vplyvov posudzuje detský organizmus ako vnútorné telesné zážitky. Časom sa vzťahy k iným ľuďom stávajú dôležitejšími a okrem iného aj užšími ako tie k vlastnému telu, čo môže viesť k tomu, že vzťah k vlastnému telu začne trpieť. Často napríklad pozorujeme, že impulz vyskytujúci sa u malých detí a nútiaci ich, aby pri svojich pocitoch a potrebách zapojili celé telo, je v ďalších rokoch zreteľne potlačený a kontrolovaný. Pôvodne naše myslenie, cítenie a konanie tvorili výlučne vlastné telesné skúsenosti a zmyslové vnemy. Ak sa tento základ rigorózne potlačí, človek sa sám sebe odcudzí. Z toho sa dá vyvodiť, že mozog – alebo duch – a telo, body and mind, na základe ich spoločného vzniku sú neoddeliteľne navzájom prepojené. Ak sa zmení jedno, ovplyvní to druhé. V podstate vôbec neexistuje to „jedno“ a to „druhé“, pretože obe veci sú „jedno“.

Napriek tomu zvyčajne dochádza k oddeleniu rozumu od tela pre proces prispôsobovania sa iným ľuďom a spoločnosti. Potreba byť súčasťou niečoho a byť milovaný je silnejšia ako potreby tela. Táto socializácia je nutná, aby sociálny tvor, človek, prežil, napriek tomu by sa mal pri tomto procese telesný pocit bezpodmienečne zachovať, pretože má pre človeka rovnocenný význam.

Najdôležitejší poznatok výskumu mozgu podľa Maje Storchovej, diplomovanej psychologičky a psychoterapeutky, ktorá na svoju prácu využíva drámu, a členky Mladých psychoanalytikov, je: náš mozog je celoživotná stavba. Všetko, čo zažijeme, sa zakotví v mozgu ako vzor zážitku a správania a ostáva formovateľné. To však tiež znamená, že my – náš duch a telo – nie sme nikdy „dokončení“ a máme možnosť opustiť staré vzory či už motorické, senzorické, alebo afektívne. Toto je možné, ak začneme inak vnímať, myslieť, cítiť a konať ako doteraz.

Slobodná vôľa – chiméra, alebo fakt?

Existuje slobodná vôľa? Čo si o tom myslí medicína? Moderný výskum mozgu hovorí: „Nie!“ Ja hovorím: „Nie, nie naozaj, ale nie je to až také zlé!“ Slobodná vôľa je podľa názoru renomovaných vedcov, akými sú napríklad vedci skúmajúci mozog Wolf Singer alebo John-Dylan Haynes, pravdepodobne len ilúzia, pretože náš mozog a tým aj naše vedomie a náš sebaobraz podlieha fyzikálnym zákonom, teda je to determinovaný – vopred určený – systém. Haynes uverejnil v roku 2008 v odbornom časopise Nature Neuroscience štúdiu, v ktorej na základe aktivít dvoch mozgových centier predpovedal konanie svojich pokusných osôb; a to o celých 10 sekúnd skôr, ako si oni sami uvedomili svoje rozhodnutie. Aby sme však boli úprimní, musíme povedať, že tieto predpovede sa vtedy robili len pri veľmi jednoduchých a jasných alternatívach a aj to sa trafili len na 60 %. Ale Haynesovi vôbec nešlo o predpovede. Rozhodujúci bol moment, keď sa merala mozgová aktivita – teda tých 10 sekúnd predtým, ako pokusná osoba vedela, čo chce urobiť. Vedec vyvodil záver, že vedomému rozhodnutiu predchádza celý rad neuvedomených procesov a spustí ho, čím už rozhodnutie nie je slobodné, ale podmienené. Všetko naše konanie je výsledkom tisícok malých príčin, ktoré sa preskupujú, tvrdí Haynes. „Naše skúsenosti z detstva, z povolania, kultúrneho prostredia sprostredkované inými ľuďmi a masmédiami – to všetko zohráva pri každom našom rozhodnutí rolu a aj neuvedomované procesy nasledujú túto logiku.“ Preňho je slobodná vôľa vždy vôľa hodiaca sa k nášmu obrazu samého seba: vôľa, s ktorou sa cítime slobodní.

Wolf Singer, jeden z najprominentnejších vedcov v oblasti skúmania mozgu, to vidí podobne: „Cítime sa slobodní, ak sú naše rozhodnutia v súlade s našimi vedomými alebo nevedomými motívmi.“ Alebo jednoduchšie: „Som slobodný, ak sa slobodným cítim.“ Toto je prípad, keď mi vonkajšie vplyvy nepripadajú ako také, pretože som si ich osvojil, a tým sa stali mojou súčasťou. Nič iné sa v priebehu socializácie (výchovy) väčšiny ľudí nedeje. Toto však neznamená nič iné ako to, že my ľudia sa podmieňujeme, a preto nekonáme slobodne. Singer však na tomto poznatku nevidí nič dramatické. Hovorí: „Rozhodnutia nesmú prebiehať nepodmienene. Koniec koncov slúžia na to, aby udržali organizmus pri živote. Ak by mozog rozhodoval nepodmienene, organizmus by nebol schopný života.“ Všetky procesy, ktoré sa odohrávajú v mozgu, sa musia držať prírodných zákonov, takže sú podmienené, a nikto sa nemôže rozhodnúť v rozpore s nimi. A preto, že si neuvedomujeme podmienené neuronálne procesy, ktoré sú základom všetkých našich emocionálnych a kognitívnych výkonov, cítime sa a považujeme seba a ostatných za slobodné a autonómne bytosti.

JA je pritom funkciou celkového systému mozgu, ktorú si uvedomujeme, a žije v sociálnych sieťach, čím môže vytvárať morálku, pocit zodpovednosti a viny. Aj keď vedomie podlieha prírodným zákonom, napriek tomu môže byť otvorené a kreatívne, môže sa učiť, meniť a môže prekračovať údajné hranice. Deti napríklad sa najprv musia naučiť kontrolovať svoju štruktúru pudov a v niektorých prípadoch ich ponechať stranou, aby ich akceptovala rodina a neskôr aj spoločnosť. Ich mozgy majú preto schopnosť meniť sa. Každopádne sa však nerozhodnú sami od seba, že budú dobré a potlačia svoje egoistické priania, urobia to z pudu sebazáchovy, pretože bez iných ľudí by neboli schopné života.

Podľa toho sa ani kriminálnici a asociáli nerozhodnú sami, že budú konať protizákonne a protispoločensky, ale musíme predpokladať, že nie sú schopní sami aktivovať svoje zábranové mechanizmy, ktoré by im nedovolili konať kriminálne. Na základe tejto skutočnosti Singer však nepožaduje, aby sme prepustili všetkých zločincov, pretože nemôžu konať inak. „Aj keď sa podriadime myšlienke, že neexistuje slobodná vôľa, ostáva osoba, ktorá niečo zapríčiní, stále zodpovedná za svoje činy.“ Musíme sa ďalej pokúšať ako malé dieťa, ktoré sa ešte nenaučilo kontrolovať svoje pudy, priviesť ich nápravnovýchovnými opatreniami a hrozbou trestu k tomu, aby sa už kriminálne nesprávali. Potrebujeme predstavu o vine a zodpovednosti, aby fungovalo naše spolužitie.

To, čo tübinský filozof Manfred Frank nazýva „robustnou kozmopolitnou predpojatosťou“ o vine a nevine, nedokazuje podľa Singera existenciu vôle, ktorá slobodne rozlišuje medzi dobrom a zlom. Mozog sa pokúša vytvoriť svoje správanie podľa možnosti bezkonfliktné, pretože je to potrebné na prežitie, a nie azda preto, lebo je to morálne. Ale ani Singer a ani väčšina iných vedcov v oblasti výskumu mozgu napriek všetkým revolučným poznatkom neodhalili žiadne tajomstvo, a tak ako predtým ani teraz nevedia toho veľa o procesoch v našom mozgu. „Možno, že vo svete existujú veci, ktoré keď objavíme, prevrátia svet naruby tak, ako to urobila kvantová fyzika s klasickou.“ Okrem toho mozog, ktorý rozmýšľa sám o sebe a o svete, nie je uspôsobený na to, aby pochopil svet taký, aký naozaj možno je. „Človek síce môže robiť, čo chce. Ale nemôže chcieť, čo chce,“ takto to zhrnul Arthur Schopenhauer (1788 – 1860, ktorý za podstatu sveta pokladal vôľu – pozn. prekl.).

Podľa Gerharda Rotha z univerzity v Brémach, zaoberajúceho sa výskumom mozgu, na rozhodovaní sa podieľajú štyri roviny: spodná lymbická úroveň zahŕňa oblasť pre temperament a je daná geneticky; stredná lymbická úroveň, kde sa odohrávajú procesy emocionálneho podmieňovania a sú tam uložené naše individuálne a psychosociálne skúsenosti; horná lymbická úroveň vedomých sociálnych skúseností a pravidiel správania a kognitívno-racionálna úroveň, na ktorej sa pohybujeme, ak vyvodzujeme logické závery. Roth pri tomto modeli vychádza z toho, že obe nižšie, nevedomé úrovne zoširoka udávajú rámec dvom vyšším úrovniam. Z toho vyplýva, že sa na základe čisto racionálnych argumentov nemôžem presadiť proti svojim emocionálnym potrebám. Ak chcem tieto potreby ovplyvniť a seba od základov zmeniť, môžem tak urobiť len pomocou emócií, pretože emócie sa dajú poraziť len emóciami. Rozhodujúce je, že svoju zmenu naozaj chcem, ale treba pritom dávať pozor, aby toto chcenie bolo neustále vedené zväčša neuvedomovanými skúsenosťami. Tak môže človek robiť to, čo si subjektívne myslí, že chce. Túto podmienenú vôľu však nemôže vedome ovplyvniť.

Slobodná vôľa – tvrdohlavá a životne dôležitá ilúzia

Ako sa stanú z neuvedomovaných psychických procesov vedomé mentálne procesy? Aká je to látka, z ktorej sú duševné procesy? Vychádzajú z hmoty, alebo sú hmota a duch dve strany tej istej mince? Aj popri všetkých poznatkoch výskumu mozgu môžeme uviesť, že sa vnímame ako identita, že dnes sa cítime inak ako zajtra a že opis neuronálnych procesov našich pocitov, to, ako sa cítime, nemôžeme vrátiť. Aj morálka a ľudské normy nám pripadajú ako niečo celkom iné než kauzálna reťaz akčných potenciálov. Čo núti bojovníkov odporu k tomu, aby sa postavili proti väčšine vo svojej spoločnosti, keď to očividne nie je veľmi prospešné pre dobro ich vlastného organizmu?

Nielen filozofi predpokladajú, že za tým musí byť ešte niečo viac, jednoducho preto, že vnímame sami seba a svet úplne inak, ako nám to vysvetľujú prírodné vedy. Slnko vychádza na východe a mizne na západe za okrajom rovného pásu. Toto je naše vnímanie. Že to nezodpovedá skutočnosti, vieme a bez problémov akceptujeme. Možno na tom raz budeme rovnako aj s našimi pocitmi a myšlienkami, či dokonca s naším vedomím a sebacítením. Aj keď sme spoznali a akceptovali, že láska slúži len na to, aby sme rozširovali vlastné gény, a že slobodná vôľa je len ilúzia, ktorá nám umožňuje zorientovať sa v tomto neistom a komplexnom svete, napriek tomu sa pravdepodobne budeme držať ilúzie o slobodnej vôli a dúfajme, že aj naďalej sa budeme milovať.

Neuroveda hovorí: slobodná vôľa je ilúzia. Napriek tomu nikto z toho nechce vyvodiť, že máme rezignovane zložiť ruky do lona, lebo aj tak nemôžeme nič zmeniť. Pretože biologická a kultúrna evolúcia dokázali: zmeny sú možné a vôľa nepozná hranice. Kým si budeme uvedomovať súvislosti, ktoré tvoria ľudského ducha, jeho myslenie a cítenie, môžeme tieto mechanizmy využiť v našom zmysle a chopiť sa šance formovať náš život, myslenie a cítenie tak, ako chceme.

Môžeme chcieť, čo chceme?

V mojom galaprograme predvádzam efekt, pri ktorom si má divák vybrať jednu z troch obálok. V jednej sa nachádza päťstoeurová bankovka. Obálky sa pred výberom zamiešajú a len ja viem, v ktorej sa peniaze nachádzajú. Teraz je na rade divák. Má ukázať na jednu z troch obálok – na tú, ktorú by si chcel nechať. Kým však divák obálku dostane, navrhnem mu niečo. Vyberiem jednu obálku, o ktorej viem, že je prázdna, a otvorím ju pred jeho očami. A navrhnem, že môj divák sa môže rozhodnúť, či si nechá pôvodnú obálku, alebo zmení názor a vyberie si obálku, ktorá ostala. Nezabudnite však, že ak si vyberie obálku s 500 eurami, peniaze si nechá.

Moja otázka pre vás: je pre diváka rozumnejšie, aby ostal pri svojom pôvodnom rozhodnutí, alebo má lepšie šance na výhru, ak obálku vymení? Čo by ste spravili vy? Rozhodne v tom momente veríte, že šanca vyhrať je 50 % – predstavte si, že sa rozhodnete obálku vymeniť, a vám tak unikne výhra. To by bolo, samozrejme, nepríjemné. Z vlastnej skúsenosti viem, že skoro nikto nezmení svoje pôvodné rozhodnutie. Počas môjho kompletného turné sa to stalo iba trikrát. Správna odpoveď je však jednoznačná: svoje rozhodnutie musíte vždy zmeniť. Akonáhle obálku zameníte, vaša šanca na výhru sa zdvojnásobí. Pravdepodobnosť výhry zvýšite z jednej tretiny na dve, šanca vlastne nie je 50 na 50. To skúsenosť jednoznačne dokazuje.

Kým začnete pochybovať o mojich matematických schopnostiach, vysvetlil by som vám tento fenomén. Na ľahšie pochopenie obálky očíslujeme: obálka 1 obsahuje bankovku, obálky 2 a 3 sú prázdne. Pravidlo pravdepodobnosti hovorí, že v dvoch z troch prípadov sa rozhodnete pre obálku 2 alebo 3 – a ostávate bez výhry. V týchto prípadoch nemám na výber pri otvorení prázdnej obálky, pretože len jedna z dvoch zvyšných je prázdna. Svojou voľbou prázdnej obálky ma teda donútite bez toho, aby ste to vedeli, otvoriť jedinú zvyšnú prázdnu obálku. Predpokladajme, že ste si zvolili obálku 2, takže otvoriť môžem iba obálku 3. Ak ukážete na obálku 3, musím si zvoliť obálku 2, pretože musím otvoriť prázdnu obálku a obálku 1 musím vynechať. V oboch týchto prípadoch by bolo pre vás ako kandidáta vhodnejšie, ak svoje rozhodnutie zmeníte. Tak by ste totiž vyhrali.

Šanca, že by ste si vybrali obálku 1, je len 1 ku 3. V tomto prípade sa môžem rozhodnúť, ktorú prázdnu obálku pred vami otvorím. Len v tomto prípade by ste urobili lepšie, ak svoje rozhodnutie nezmeníte. A v tom je práve podstata: platí to len v jednom z troch prípadov.

Keď píšem tieto riadky, doslova vás vidím sedieť predo mnou a počujem, ako hovoríte: „To všetko je síce pekné a dobré, v prvom prípade sú šance jedna ku trom. Ale pri treťom prípade sú moje šance aj tak 50 na 50.“ Len veľmi nerád vám oponujem, ale nemáte pravdu. Aby som vám objasnil podstatu, predstavte si len na zjednodušenie, že vám neponúknem tri, ale sto obálok. Máte možnosť voľby a rozhodnite sa pre jednu obálku. Šanca, že si vyberiete tú správnu, je pri pomere 1 ku 99 naozaj malá. Ďalej si predstavte, že vám po vašej voľbe ukážem 98 prázdnych obálok. V hre ostávajú potom už len dve: obálka, ktorú ste si zvolili, a ešte jedna. Ja viem, v ktorej sa nachádza bankovka, zostať mohli len dve a v jednej z nich sa musí nachádzať 500 eur. Nie je oveľa pravdepodobnejšie, že si zo sto obálok nevyberiete hneď tú s výhrou a ja budem donútený ponúknuť vám na výber obálku s výhrou? Aj v tomto prípade si stále myslíte, že vaše šance boli 50 na 50? Viete, že ste mali len jednopercentnú šancu na výhru, ak zostanete pri svojom pôvodnom rozhodnutí. Ale pretože v hre mohli ostať len dve obálky, je šanca na výhru v tejto obálke až 99 %!

Pri mojej úvodnej hre s tromi obálkami je to rovnaké. Zvýšite svoje šance, ak zameníte jednu tretinu za dve. Aj keď som svojich spoluhráčov zakaždým veľmi dôveryhodne ubezpečoval, že je rozumnejšie rozhodnutie zmeniť, skoro všetci ostali pri pôvodnom rozhodnutí. Očividne je v každom z nás hlboko zakorenené pravidlo: prvé rozhodnutie je to správne – alebo aj jeho variácia, že prvá myšlienka je vždy tá správna. To zjavne neplatí a nemá to ani nič spoločné s intuíciou.

Kým tento príklad zavrhnete ako čisto akademický, buďte si istí: aj v skutočnom živote často zotrvávame pri svojom prvom rozhodnutí, hoci vieme, že by bolo zmysluplnejšie ho zmeniť. Napríklad, keď musíme nejakú vec „dotiahnuť do konca“ len pre dôsledky. Presne podľa motta: kto povie A, musí povedať aj B. Na jednej strane som zažil niekoľko tímových sedení, kde sa zavrhli veľmi dobré nápady len preto, že niektorí účastníci trvali na svojom preukázateľne zlom názore, lebo si ho už raz osvojili. Na druhej strane sa o celkom slabomyseľných návrhoch diskutovalo až príliš veľa, hoci sa zjavne ukázalo, že boli nezmyselné, iba preto, že človek zodpovedný za diskusiu považoval za slabosť názor zmeniť. Problém Montyho Halla alebo kozí problém, ako sa nazýva spomínaná dilema v rozhodovaní, dokazuje, že radšej ostaneme pri zlom rozhodnutí, než by sme ho zmenili. To je sloboda myšlienok? Myslím, že nie.

Rozhodnutia sú jednou z najväčších otázok ľudstva. Každý z nás sa občas pýta, ako by asi vyzeral jeho život, keby sa v určitom momente bol rozhodol inak, a rozhodnutia väčšieho významu sa v našom mozgu rozširujú vo forme stále dookola krúžiacich myšlienok. Tieto krúžiace myšlienky môžu byť príčinou bezsenných nocí a môžu nám urobiť zo života peklo.

Pritom ani nemusí ísť o veľké zvraty v živote. Jednou z mojich najobľúbenejších kníh v predchádzajúcich rokoch bola kniha Helgeho Timmerberga Za 80 dní okolo sveta. Ak vás sužuje túžba po diaľkach, prečítajte si ju. Timmerberg precestoval tú istú trasu ako dobrodruh Jula Verna Phileas Fogg a vymedzil si na to tak isto 80 dní. Je to neuveriteľne zábavný cestopis. Veľa vtipného vzniká zo skutočnosti, že v časoch Jula Verna bolo nemožné tak rýchlo precestovať okolo zemegule, čo však dnes je neuveriteľný časový luxus podniknúť cestu okolo sveta za taký dlhý čas.

Jednou z Timmerbergových zastávok je India. Keď tam prišiel, nevedel, či bude ďalej cestovať vlakom alebo lietadlom. Proti lietadlu stál Timmerbergov strach, že o niečo príde, proti vlakom boli zas toalety, ktoré boli vo veľmi zlom stave. Timmerberga dôrazne varovanli, aby „v reálnom živote nikdy necestoval indickými vlakmi na väčšiu vzdialenosť, než na akú dokáže zadržať stolicu“.

Jednoducho sa nevedel rozhodnúť. Cítil sa pritom tak ako mnohí z nás: premýšľal a premýšľal, premýšľal donekonečna, a tým pádom priveľa. Rozhodnutie nemalo príliš veľký význam, no napriek tomu ho zožieralo. Bez jednoznačného rozhodnutia sa nepohne ďalej a cesta medzičasom viazla – bol to jed pre jeho cestopisný román.

Aby našiel riešenie, diskutoval o daných možnostiach s cudzími ľuďmi v kaviarňach a reštauráciách. Jeho neschopnosť rozhodnúť sa pritom naberala stále bizarnejšie formy. Napríklad jedného večera stretol niekoho, kto ho tak nudil a bol mu taký nesympatický, že si predsavzal, že urobí presný opak toho, čo tento človek povie. Jeho nerozhodnosť medzitým však narástla do takých rozmerov, že sa nevedel prinútiť ani k tomu.

Po niekoľkých dňoch sa rozhodol, že radu bude hľadať u guru, veď bol v Indii. Jemu sa Timmerberg zdôveril, že sa nevie pre nič rozhodnúť. Je jedno, či to je dôležité, alebo nie, preňho je veľmi ťažké, ak nie dokonca nemožné, uprednostniť jednu možnosť pred druhou. V jeho prípade to je psychologické zlyhanie, zvláštna slabosť, ktorá mu sťažuje život, vysvetľoval mu. Opýtal sa guru, čo má robiť. Guru mu dal ohromujúcu a zároveň brilantnú odpoveď: ľudia, ktorí sa nevedia rozhodnúť, sa už vlastne rozhodli. A to pre možnosť, že sa nebudú rozhodovať. Takže Timmerbergovou cestou bolo byť nerozhodný. Podľa výpovede guru skutočnosť, že sa Timmerberg nemôže rozhodnúť, bola jeho osudom – „vôľou Božou, mohol za to Veľký tresk, alebo ako chceš nazvať prameň všetkého bytia“.

Ind ďalej vysvetľoval: „Vieš, čo by som urobil na tvojom mieste, Tim? (…) Keby som sa ja nevedel rozhodnúť, Tim, hodil by som si mincou. Pretože nikto nemôže tvrdiť, že ľudia, ktorí rozhodnutie nechajú na mincu, sú menej úspešní ako tí, čo sa rozhodujú tradičným spôsobom.“ V tomto prípade trafil guru klinec po hlavičke. To mi pripomína bájku o hladnom somárovi, ktorý sa nevedel rozhodnúť medzi dvomi kopami sena. Nakoniec zomrel od hladu... Niekedy nie sme o nič lepší ako tento somár. Veľmi často je samotná skutočnosť rozhodnúť sa oveľa dôležitejšia ako sám výsledok. Napríklad ja som pri zápise na univerzitu vôbec nebol na sto percent rozhodnutý, či chcem študovať tlmočníctvo a prekladateľstvo, alebo si mám zvoliť magisterské štúdium francúzštiny a angličtiny. Jednoducho som sa v ten deň rozhodol tak, ako sa mi to v danom momente zdalo zmysluplnejšie. O pár dní neskôr by som sa bol možno rozhodol inak. Vtedy sa mi to rozhodnutie zdalo veľmi dôležité – z dnešného pohľadu bolo úplne nepodstatné: teraz ľudí zabávam svojimi prednáškami, predstaveniami a knihami a dovolím im, aby sa podieľali na mojich vedomostiach a skúsenostiach.

Za slovami guru sa však skrýva oveľa viac. Umožnil Timmerbergovi prijať svoju slabosť, akceptovať veci také, akými sú bez toho, aby ich hodnotil negatívne. Jeho neschopnosť rozhodnúť sa bola jednoducho v ňom. Buď to chcel Boh (to povedal pre prípad, že by bol Timmerberg veriaci), alebo to vzniklo pri Veľkom tresku (pre prípad, že by bol zameraný viac vedecky), alebo to zapríčinil nejaký iný prameň všetkej existencie. Posledný argument rozpustil aj v najväčšom skeptikovi všetky pochybnosti. Mohol to prijať. Guru nielenže urobil všetko správne po obsahovej, ale aj po rétorickej stránke, aby Timmerbergovi pomohol.

V konečnom dôsledku ide – a nielen v tomto prípade – o to, akceptovať situáciu takú, aká je. Niekto sa nevie rozhodnúť – je to tak, ako to je. Akceptované. Potom, ako to zistil, mohol pokračovať orientovaný na riešenie: „Ak sa nevieš rozhodnúť sám, hoď si mincou!“ povedal. A presne to Timmerberg aj urobil – pred očami nechápajúceho zamestnanca indickej cestovnej kancelárie: Hlava! Je to jasné? Lenže nadšený novou metódou na riešenie zabudol povedať, či hlava platí pre lietadlo, alebo vlak...

Ak si teraz myslíte, že si slobodnú vôľu nedáte vziať nejakou mincou, mali by ste zohľadniť, že vaša slobodná voľa nie je ani zďaleka taká slobodná, ako ste si možno doteraz mysleli. V tejto kapitole ste už mali možnosť vidieť, že mnoho ľudí ostane pri svojom zjavne nezmyselnom pôvodnom rozhodnutí, aj keď sa im ponúka lepšia možnosť voľby. Je veľa faktorov, ktoré na našu slobodnú vôľu pôsobia ohraničujúco. Veľmi dôležité sú naše skúsenosti, naša kultúra, v ktorej všeobecne žijeme, a prirodzene, našich päť zmyslov (str. 69 a nasl.).

Nasledujúci pokus, aby sme zdôraznili jeho význam, vždy dobre vyšiel predovšetkým vo veľkých sálach. Chcete to tiež skúsiť? Prosím, myslite na ľubovoľné číslo od jeden do desať. Ďalej myslite na nejakú farbu a nakoniec si prestavte hraciu kartu. Je vysoká šanca, že číslo, na ktoré myslíte, je tri alebo sedem, farba je červená alebo čierna a karta je srdcová dáma alebo pikové eso. Všetci, u ktorých to bola pravda, si mali sadnúť. Na konci tohto pokusu takmer nikto z publika nestál. Všetci si mysleli, že sa slobodne rozhodli, napriek tomu sa skoro všetci v tej istej chvíli rozhodli rovnako. Zjavne sme všetci na tieto odpovede nastavení a rozhodujeme sa rovnako.

Určite všetci poznáte štandardné asociácie: ak nás požiadajú, aby sme mysleli na nejaké náradie, takmer všetci myslíme na kladivo. Pri kvete je to ruža. Spravme si ďalší pokus z môjho večerného predstavenia.

POKUS SLOBODNEJ VÔLE

• Pomyslite si najprv, prosím, na jednoduchý geometrický symbol...

• Teraz myslite na druhý, iný geometrický symbol, ktorý by ste vedeli premietnuť do prvého symbolu. Nepokazte si sami pokus tým, že si zvolíte netradičný symbol, napríklad deväťuholník nie je jednoduchý symbol, napriek tomu štvorec sa volí dosť často.

• Pozrite sa na stranu 42, čo si ľudia najčastejšie volia. Je to slobodná vôľa?

Otestujte aj slobodnú vôľu svojho okolia.

Na podobný test, ktorým ohúrite ostatných, potrebujete len pero a papier a, samozrejme, spoluhráča. Sám seba ohúrite len veľmi ťažko.

POKUS S HÁDANÍM ČÍSIEL

• Držte papier tak, aby váš náprotivok nevidel, čo píšete. Napíšte zreteľné číslo 35, potom sa zarazte, prečiarknite ho a hneď vedľa napíšte číslo 37. Lístok potom zložte a podajte svojmu spoluhráčovi. Má ho držať v ruke a otvoriť až neskôr.

• Teraz musíte dávať veľký pozor, aby ste všetko sformulovali správne. Svojmu partnerovi povedzte nasledovné: „Poznačil som sem jedno číslo a som presvedčený, že uhádneš, aké číslo to je. Prosím, začni hneď myslieť na číslo medzi 10 a 50. Trošku ti pomôžem, obidve čísla sú nepárne. Pomôžem ti ešte trochu, sú to rôzne čísla. Čiže nemôže to byť napríklad 11 ani 33 – 17 a 19 by to mohlo byť. Mysli teraz na dvojciferné číslo medzi 20 a 50 – a opakujem: obe čísla sú nepárne a nie sú rovnaké. Čo myslíš, aké číslo je napísané na tomto lístku?“

• Takmer vždy je označené číslo 37, niekedy aj 35. Pekné na tom je: pripravili ste sa na oba prípady. Ak váš náprotivok povie 37, nechajte ho, aby lístok otvoril, a vychutnajte si ten moment. Ak povie 35, potom povedzte jednoducho, že ste na to od začiatku mysleli, ale nakoniec ste názor zmenili. Váš prvý dojem bol správny – a poukážte pritom na preškrtnuté číslo 35.

Šance na úspech nie sú stopercentné, ale sú oveľa vyššie, ako to spočiatku vyzerá. Prejdime si všetko ešte raz racionálne: znie síce dobre, ak navrhnete vybrať si číslo medzi 10 a 50, v skutočnosti však váš náprotivok nemá možnosť výberu zo všetkých čísiel z tohto intervalu. Požiadate ho, aby svoje číslo poskladal z dvoch nepárnych číslic. Tým jeho výber zredukujete len na 10 čísiel (11, 13. 15, 17, 19, 31, 33, 35, 37, 39). Ako ďalšie poviete, že čísla nesmú byť rovnaké. Tým jeho výber znížite už len na osem čísiel (11 a 33 sú vylúčené).

Ďalej ste sa veľmi prefíkane postarali o to, že 17 a 19 pravdepodobne nepovie. Obe čísla ste totiž menovali pri vysvetľovaní. Preto ich s najväčšou pravdepodobnosťou váš spoluhráč nezvolí. (Netuším, prečo to tak je, ale moja skúsenosť ukázala, že tento manéver je veľmi spoľahlivý.)

Veľmi dôležité pri tomto triku je aj to, že svojmu spoluhráčovi za žiadnych okolností nedáte pocítiť, že ním manipulujete alebo že ste lepší ako on. Vtedy sa totiž pokúsi situáciu vám čo najviac sťažiť a potom sa pokus nepodarí. Preto by ste mali urobiť všetko, aby ste vytvorili dojem, že nie vy ste ten veľký majster, ale celý výkon podá práve váš spoluhráč. Koniec koncov je to práve on, kto vie, aké číslo je na lístku. Je to jeho zásluha. Vy mu pri tomto výkone len trochu pomôžete. Vytvorte teda priaznivé prostredie na spoluprácu – spolu sa to podarí oveľa lepšie ako proti sebe. Mimochodom, všetko funguje ešte trochu lepšie, ak pri navrhovaní výberu medzi 10 a 50 číslo 50 vyslovíte o čosi silnejšie ako 10.

Touto hrou som ohromil niekoľko reportérov pri telefonických rozhovoroch alebo v živom rozhlasovom vysielaní. Ďalšia skutočnosť, ktorá pracuje vo váš prospech, je zlá pamäť mnohých ľudí. Mnoho vašich spoluhráčov bude neskôr tvrdiť, že ste predtým napísali číslo medzi 1 a 50.

Pokus slobodnej vôle

Rozprávka o slobode

• Vákuum. Predpokladajme, že ste strávili príjemný večer s niekým, koho považujete za veľmi atraktívneho a koho by ste radi poznali bližšie. Má to však jeden háčik. Nemáte ešte telefónne číslo dotyčnej osoby. Čo spravíte, aby ste zvýšili svoje šance a skutočne dostali to správne číslo?

Je to jednoduché: dotyčnú osobu ovplyvníte. Je to oveľa ľahšie, ako si myslíte. Zaobstarajte si ceruzku a papier, alebo ešte lepšie, majte to všetko už pripravené. Papier roztrhnite na dve polovice a na jednu napíšte vlastné telefónne číslo. Túto polovicu si najprv nechajte. Druhú polovicu s ceruzkou podajte dotyčnej osobe. Vychádzajte z toho, že váš partner po nej siahne, pretože všetko ostatné by bolo nezdvorilé. Takmer každý napíše svoje telefónne číslo a lístok vám vráti. Tajomstvo tkvie v tom, že ste predviedli, čo treba robiť. Potom ste vytvorili vákuum, čiže situáciu, ktorá si vyžadovala konanie. Nemáme radi vákuum a pokúšame sa ho vyplniť – ale presne to ste práve nespravili. Tak donútite svoj náprotivok, aby to urobil on. Tým sa enormne zvýši vaša šanca na úspech.

Vo svojom povolaní autora a zabávača poskytujem veľmi veľa rozhovorov. Takmer vždy je to veľká zábava. Rád spoznávam nových ľudí a rozprávam sa s nimi. Jeden z najkrajších rozhovorov som poskytol časopisu Die Zeit. Pri tejto príležitosti som mal šťastie poznať Rogera Willemsena, publicistu a moderátora. Už dlho som ho obdivoval – a zrazu mi zavolal domov, aby ma pozval na stretnutie do Mníchova. Bol to pre mňa úžasný zážitok. Po dvoch hodinách rozhovoru pán Willemsen vypol oba svoje diktafóny (áno, naozaj mal dva, lebo istota je istota: nedôveroval tým digitálnym vecičkám, hovoril, že na staré dobré analógové kazety sa dá viac spoľahnúť) a bavili sme sa ešte ďalej o súkromných veciach a, samozrejme, o hudbe. Je vlastne úplne nemožné nezhovárať sa so mnou o hudbe, ak sa so mnou rozprávate dlhšie ako päť minút. Napríklad môj technik a ja sme veľmi často a dlho na cestách a celé týždne sa rozprávame o hudbe a pritom sa nenudíme. V rámci rozhovoru sme začali hovoriť o rôznych technikách, ako dostať z partnera pri rozhovore informácie. Pomyslel som si, že v tom nie som zlý, každopádne však Roger Willemsen je v tom majster. Obom sa nám veľmi páčila technika vákua, ktorú som opísal v príklade s telefónnym číslom. Táto technika použitá v rozhovore funguje nasledovne: položíte otázku a čakáte na odpoveď. Ak nie je dostatočná, ďalej zaryto mlčíte. Váš náprotivok cíti to ohavné vákuum a začne rozprávať, aby ho vyplnil. Pritom sú šance dozvedieť sa viac oveľa väčšie, ako keby ste sa jednoducho ďalej rýchlo pýtali. Už sa teším, ako o niekoľko rokov túto techniku použijem pri svojich deťoch: „No, čo ste včera večer robili, ty a tvoj nový priateľ?“

• Stádový inštinkt. Veľa ľudí sa naraz nepoblázni – to si aspoň myslíme. Ak sa však na to pozrieme bližšie, je nám úplne jasné, že toto tvrdenie nie je pravdivé. Boli by inak možné také úspechy, aké mali Modern Talking (nemecké popové duo z 80. rokov – pozn. prekl.) alebo Musikantenstadl (naživo vysielaná zábavná relácia verejnoprávnej televízie s ľudovou a dychovou hudbou, populárnou klasikou, nemeckými šlágrami a medzinárodnou zábavnou hudbou – pozn. prekl.). Ale Musikantenstadl existuje – relácia má kvóty, o ktorých môžem len snívať, a Modern Talking predali po celom svete milióny platní. Je to fenomén. Neuveriteľné. Niečo mi pritom napadlo. V roku 1986 som bol s rodičmi na Malawi uprostred buša. Celé hodiny sme sa viezli terénnym autom po prekrásnej ľudoprázdnej krajine, aby sme dorazili k cieľu. A tam nebolo prakticky nič. Ale napriek tomu tam mali Coca Colu a z prastarého rádia kvílili hity skupiny Modern Talking. To bol dôkaz: aj veľa ľudí sa môže naraz zblázniť (nezamieňajte si to s „viac hláv – viac rozumu“...). Napriek tomu sme všetci hlboko vo svojom vnútri presvedčení a myslíme si, že ak veľa ľudí robí niečo konkrétne, určite to musí byť správne. Podľa tohto pravidla sa aj intuitívne rozhodujeme. Orientujeme sa podľa iných.

Toto smerovanie nie je len v prenesenom zmysle slova, je úplne presné. Ak je napríklad v nejakom veľkomeste chodník obzvlášť široký, nevyužíva sa rovnomerne po celej ploche v obidvoch smeroch, ale tvoria sa prúdy chodcov. Tie sú automaticky na tej strane a v tom istom smere, ako by sme išli autom. Teda u nás z pohľadu perspektívy vpravo. Nerozmýšľame, ideme jednoducho s davom. Preto sa na majstrovstvách sveta vo futbale v roku 2006 v Dortmunde skoro zrazili nemeckí a japonskí fanúšikovia v širokom podchode. Napriek tomu, že podchod bol dosť široký pre všetkých, obe skupiny išli v opačnom smere po tej istej strane a takmer nevedeli okolo seba prejsť. Vysvetlenie: v Japonsku sa jazdí po ľavej strane.

Zjavne vnímame aj podvedome telesné signály ostatných, aby sme podľa toho nasmerovali svoje správanie. Veľmi často to pozorujem v lietadle po pristátí. Kto netuší, ktorým smerom je správny východ, spočiatku, keď vstane, váha. Oproti tomu tí, čo už zistili, ktorým smerom majú ísť, okamžite vykročia tým smerom. Okolostojaci toto správanie spozorujú a prijmú. Všetci nasledujú ľudí pohybujúcich sa cielene, pretože práve oni majú zjavne tie správne informácie. Prof. Dr. Jens Krause, zaoberajúci sa ekológiou správania, povedal pre Süddeutsche Zeitung: „Pozorované správanie najskôr napodobňujeme, až potom ho reflektujeme.“ Tým šetríme energiu. To isté sa odohráva na prechodoch pre chodcov: viacerí stoja na červenú. Zrazu jeden vyrazí vpred napriek tomu, že stále svieti červená. Veľmi často ho ľudia nasledujú intuitívne bez toho, aby sa pozreli alebo rozmýšľali. Takéto správanie vedci nazývajú reflexným nasledovaním. („Klop, klop, klop“ – nebojte sa, teraz to bolo naozaj naposledy, čo som vám pripomenul oheň.)

Dokonca aj rýchlosť, akou chodíme, sa z ľudí okolo nás prenáša na nás samých. V tomto prípade platí: iný kraj, iný mrav. Rýchlosť chodcov sa mení od krajiny ku krajine. Tento fakt sa skúmal dokonca empiricky. Osobne sa pri takýchto štúdiách pýtam, čo núti vedcov k tomu, aby ich robili. Takže teraz poznáme priemernú rýchlosť chodcov v rôznych krajinách a na rôznych kontinentoch. Perfektné! No jasné, ľudstvo má problémy, ako sú hlad, AIDS alebo rakovina – ale my skúmame rýchlosť chodcov v rozličných krajinách. Teda to nás zamestnáva. No dobre – štúdiu urobil Richard Wiseman (anglický autor a psychológ – pozn. prekl.) a jeho považujem za odborníka. Takže: v meste Singapur sú chodci najrýchlejší. Srdečne blahoželám. Vystresovaní obyvatelia tohto mesta kráčajú rýchlosťou 1,7 m za sekundu, čo je najrýchlejšie zo všetkých.

V Berlíne sa občania pohybujú priemernou rýchlosťou 1,6 m za sekundu – ani to nie je zlé, stačí to však len na 7. miesto. Najpomalší chodci sú v Malawi. Mne sa to vtedy, keď som tam bol, nezdalo. Ľudia tam chodia rýchlosťou 0,6 m za sekundu.

Ak je to tak, pýtam sa sám seba, prečo tak veľa svetových šprintérov pochádza z Afriky a nie zo Singapuru?

Ako za určitých okolností málo kontrolujeme svoje myšlienky, nám neukazuje len moje cvičenie s klopaním, ale aj Dan Ariely (izraelský profesor psychológie a behaviorálnej ekonomiky – pozn. prekl.) vo svojej veľmi dobrej knihe Myslenie síce pomáha, ale nie je nič platné. Prečo sa stále znova nerozumne rozhodujeme. Na základe vlastných početných experimentov dokazuje, že nielenže konáme iracionálne, ale sme v tejto iracionalite aj predvídateľní. Na túto predvídateľnosť sa spolieham nielen ja pri svojich vystúpeniach – ale túto skutočnosť využívajú aj reklamné agentúry, predavači a všetci, ktorí chcú niekoho o niečom presvedčiť.

• Návnady. Predpokladajme, že si chcete cez internet objednať predplatné časopisu. Prvá ponuka obnáša ročné predplatné len internetového vydania za 59 €. Druhá ponuka obsahuje vydanie v tlačenej forme za 125 € ročne. Teraz príde to zaujímavé: existuje ešte jedna ponuka – tlačená aj internetová verzia spolu stoja tiež len 125 € ročne. Čiže tlačená verzia stojí rovnako ako tlačená verzia spolu s internetovým vydaním.

V čom je háčik? Je to jednoduché: marketingoví profesionáli zaviedli mierku (v porovnaní s internetovým vydaním za 59 € ročne pôsobí druhá ponuka oveľa lacnejšie) a zrazu získali pomer, do ktorého dosadili ponuky. V našom uvádzanom Arielyho príklade si takmer všetci objednali kombinovaný balík, pretože mali pocit, že niečo dostali ako darček. Ak by si objednali len internetovú verziu, niečo by im ušlo, a pri tej ďalšej ponuke by to dostali zadarmo. To je, samozrejme, nezmysel, ale všetci naletíme.

Tak fungujeme: všetko okolo nás vidíme vo vzájomnom vzťahu a navzájom to porovnávame – či chceme, alebo nie – a je veľmi ťažké nerobiť to. To neplatí len na spotrebný tovar, ako sú napríklad autá, odevy a jedlo, ale aj na našich priateľov, dovolenku a vzdelanie, ba dokonca aj na naše emócie a naše stanoviská. Ariely ďalej poukazuje na to, ako tento ľudský ťah využiť vo svoj prospech, aby sme vedeli iným niečo vnútiť za určitú cenu. Predpokladajme, že si chcete kúpiť dom. Maklér vám ukáže tri domy. Všetky tri budovy sa vám páčia. Ide o jednu novostavbu a dve staršie stavby. Domy sa pohybujú na tej istej cenovej úrovni – ale, a teraz to bude zase zákerné, jedna zo starších stavieb potrebuje novú strechu. Preto je o niečo lacnejšia ako druhá staršia stavba. Ariely to správne nazýva návnadou.

Ako sa rozhodnete? S najväčšou pravdepodobnosťou si nekúpite nový dom a ani staršiu a výhodnejšiu nehnuteľnosť, ktorá potrebuje novú strechu, ale práve ten druhý starší dom, ktorého strecha je zatiaľ neporušená. Celé to funguje takto: volíme si na základe toho, že porovnávame. Novostavbu nemáte možnosť porovnať so žiadnou inou novostavbou – čiže automaticky vypadáva. Pri zvyšných dvoch starších stavbách viete, že jedna potrebuje renováciu strechy a druhá je úplne v poriadku – rozhodnutie je teda jasné. Naše myšlienky nie sú pri podobných rozhodovaniach slobodné. Návnady fungujú veľmi jednoducho: ak vám chce niekto niečo predať, urobí to najjednoduchšie tak, že vám ponúkne tri produkty. Jeden sa trochu vymyká z rámca tým, že nie je porovnateľný s druhými dvomi. Ostatné dva sú porovnateľné, pričom návnada vykazuje drobný nedostatok.

Celá záležitosť s návnadami je obzvlášť zákerná preto, lebo rozhodnutie, ktoré urobíte, už nechcete zmeniť – a je jedno, aké je to rozhodnutie. Spravidla radšej chceme vec dotiahnuť do konca, ako zmeniť už urobené rozhodnutie. A máme to tu znova. Vďaka Montymu Hallovi (spoluzakladateľ úspešnej relácie Spravme obchod, ktorá sa vysielala od roku 1963 do 1986 – pozn. prekl.) sa to medzičasom dokázalo aj vedecky. Spomínate si na hru s tromi dverami alebo tromi obálkami? Je to obzvlášť ten prípad, keď ste svoje rozhodnutie oznámili mnohým ľuďom a už ste spravili aj prvý krok. Ak sme sa dostali na tento bod, chceme ľuďom okolo seba dokázať, že sa držíme svojho rozhodnutia a sme doň zainteresovaní.

• Porovnanie. Ďalší príklad, ako niečo nanútiť iným porovnávacou technikou, sa týka predaja domácich pekární chleba: keď sa prístroj pred rokmi objavil po prvý raz na pultoch obchodných domov, ležal na regáloch nepovšimnutý. Nikto si nechcel niečo také kúpiť. Inštitút marketingového výskumu však zjavne vedel o našom zlozvyku všetko porovnávať a urobil brilantný návrh: presvedčil výrobcu, aby na trh uviedol ďalší prístroj. Mal byť asi o 50 % drahší ako jeho predchodca. Aký bol dôsledok? Jednoducho nový prístroj slúžil ako referenčná hodnota – ako návnada. Starší prístroj bol v porovnaní s novým cenovo výhodnejší a začal sa predávať – pekná slovná hračka – ako nakrájaný chlieb. Obzvlášť zlé na tom je, že toto vzájomné porovnávanie spôsobuje viaceré škody. Nielenže v podstatnej miere ovplyvňuje naše rozhodovanie, ale robí nás aj nešťastnými. Áno, porovnávanie prináša nešťastie.

Predstavte si, že sa uchádzate v dvoch firmách o miesto vedúceho. Jedna firma vám ponúkne plat 150 000 €, ale všetci vaši kolegovia zarábajú 160 000 €. Druhá firma vám ponúkne 120 000 €, vy však viete, že všetci ostatní kolegovia tam zarábajú len 115 000 €. Vedci prišli na to, že by ste mali radšej prijať ponuku druhej firmy. Pretože neustále nevyhnutne porovnávate, budete tu šťastnejší ako v prvej firme napriek tomu, že zarobíte menej. Má to niečo spoločné so slobodou myšlienok? Je to absurdné, ale takí sme už my ľudia. Ale mám aj dobrú správu: vo chvíli, keď si uvedomíme, že takéto mechanizmy fungujú, už na nás nepôsobia v takej miere alebo v najlepšom prípade vôbec. Okrem toho v tejto knihe spoznáte ešte množstvo metód, ktoré vás priblížia k ideálu slobody myšlienok.

• Vykĺznutie emócií. Predstavte si, že ste práve prešli ponad priepasť. Je približne 70 m hlboká. Cesta ponad ňu viedla cez vratký drevený mostík zviazaný z dosiek – taký, aký poznáte z filmu Indiana Jones a Chrám skazy. Ďalej si predstavte, že na konci mosta uvidíte cudzieho človeka. V danej chvíli vám pripadá oveľa atraktívnejší, ako keby ste ho streli niekde pri stánku s párkami.

Psychológovia Donald C. Dutton a Arthur P. Aron sa vo výskumných kruhoch stali známymi práve takýmto experimentom: v lete roku 1973 nechali bežať po takomto moste testované osoby mužského pohlavia. Most sa nachádza v blízkosti Vancouveru, je široký 1,5 m, dlhý 150 m, je vratký a vedie ponad dych berúcu priepasť. Na jeho konci čakala veľmi atraktívna študentka. Prirodzene, nestála tam náhodou, ale ju na experiment najali psychológovia.

Všetkých mužov, ktorí prešli cez most a tým pádom mali v krvi vysokú hladinu adrenalínu, študentka oslovila. Povedala im, že píše článok o pozoruhodnostiach okolia a rada by im položila niekoľko otázok. Nakoniec prišla najdôležitejšia časť pokusu: pekná študentka dala mužom napumpovaným adrenalínom lístok s telefónnym číslom a menom – Gloria. Ak by sa chceli dozvedieť niečo bližšie o prieskume, môžu jej zavolať.

Krátko nato stála tá istá žena už nie priamo na konci visutého mosta, ale kúsok ďalej, v blízkom parku. Muži, ktorí práve prekonali most, boli od neho viac vzdialení. Dievča porozprávalo mužom tú istú historku a na konci im dalo vizitku. Tentoraz na ňom bolo meno Donna. V nasledujúcich dňoch Glorii zavolalo 13 z 25 mužov. Donne zavolalo len 7 mužov. Presne tento výsledok Dutton a Aron očakávali. Svojím známym pokusom s visutým mostom podporili svoju hypotézu: pyšní kohúti, plní adrenalínu a povzbudení hrdinským zážitkom, že práve prekonali visutý most, boli telesne vzrušení. Pochopiteľne, tento stav vychádzal z predchádzajúceho zážitku, že prekonali nebezpečné miesto. Lenže emócie nepriradili správnemu spúšťaču, ale peknej študentke. Psychológovia to nazývajú chybné priradenie. Muži si teda nevedome mysleli, že ich vzrušenie, búšenie srdca a roztrasené kolená spôsobila pekná študentka a nie visutý most. S takou ženou sa chceli stretnúť znova, a preto volali Gloriu.

Kým prišli do parku, most už mali ďalej za sebou a adrenalín v krvi im klesol na normálnu hladinu – muži boli menej „namyslení“. Už sa v nich neprejavovali žiadne telesné signály, ktoré by im vsugerovali, že Donna v nich vyvolala niečo, čo nezažívajú tak často.

Takéto chybné priradenie je vynikajúcim dôkazom toho, akí sme neslobodní, čo sa týka našich myšlienok. Cítime svoje emócie a nutkavo podľa nich konáme, ale nevieme, čo ich vyvolalo. Ak teda spoznáte niekoho nového a zdá sa vám príťažlivý, nesmiete s ním ísť do nudnej reštaurácie, choďte si radšej pozrieť strhujúci triler, alebo choďte na horskú dráhu, prípadne sa choďte šplhať na umelú stenu. Dotyčná osoba si bude automaticky myslieť, že ste veľmi vzrušujúci. To isté platí pre rodičov, ktorí svojim tínedžerom zakazujú stretávať sa s ich objektom túžby. Samozrejme, mladí sa budú stretávať tajne, čo robí celú situáciu ešte napínavejšou. Toto vzrušenie sa omylom pripisuje zakázanému partnerovi. Rodičia dosiahnu presný opak svojho pôvodného zámeru: vzrušenie zo zakázaného robí milovaného alebo milovaných ešte atraktívnejšími: chybné prisúdenie. Odstránili sme všetky nejasnosti? Zdá sa, že slobodná vôľa bola aj po vedeckej stránke potvrdená ako ilúzia. Aké možnosti máme ešte k dispozícii, aby sme prišli myšlienkam na stopu?

Zviditeľnenie myšlienok

Existuje prístroj, okolo ktorého sa točí veľa mýtov. Jednoduchý prístroj, ktorý okamžite vyvoláva spory už len tým, že vyslovíte jeho názov. Je to malý predmet často zneužitý šarlatánmi, ale mnohým iným ľuďom podľa ich vlastných výpovedí poskytol tie najcennejšie služby. Je to pomocný prostriedok, ktorý vám umožní zviditeľniť myšlienky: kyvadlo.

Stop – nepoužite teraz túto knihu na to, aby ste rozdúchali oheň. Dovoľte, aby som vás uviedol do nasledujúcej témy. Sľubujem vám, že v tejto kapitole nejde o to, ukázať vám, ako sa dá dosiahnuť šťastie pomocou kyvadla. Nebudeme teraz lietať v rovine New Age, neuvaríme si spoločne čaj a nevydiskutujeme si celú záležitosť. Namiesto toho využijeme kyvadlo na zviditeľnenie myšlienok. Ostaňte teda so mnou a ideme na to. Ak už vlastníte kyvadlo, výborne. Ak nie, veľmi ľahko si ho zostrojíte tak, že na tenkú šnúrku alebo na nitku zavesíte prsteň či kľúč. Môžete použiť aj svoju retiazku s príveskom. Funguje všetko, čo sa kýve.

CVIČENIE S KYVADLOM 1

• Vezmite kyvadlo do pravej ruky, retiazku držte palcom a ukazovákom. Závažie visí na spodnom konci retiazky a malo by sa hýbať čo najmenej. Pozerajte sa teraz na závažie a intenzívne myslite na to, že sa má hýbať sprava doľava. Prosím, myslite len na tento pohyb. Myslite intenzívne a predstavujte si, ako sa kyvadlo hýbe, najprv pomaly, potom stále rýchlejšie. Počkajte a želaný pohyb kyvadla zakrátko nastane.

• Ak je sila vašej predstavivosti dostatočne silná, začne sa kyvadlo hýbať smerom, na ktorý myslíte. Nefunguje to len vtedy, ak si prajete, aby sa kyvadlo nehýbalo. Buďte teda trpezliví a očakávajte, že sa začne hýbať sprava doľava.

• Ak sa už pohyb začne, posilnite pohyb vo svojich myšlienkach a kyvadlo sa bude hýbať rýchlejšie. Ak sa kyvadlo pohybuje podľa vášho želania, prikážte mu, aby zastalo. Pohyby kyvadla budú slabnúť, až nakoniec celkom ustanú.

CVIČENIE S KYVADLOM 2

• Povedzte svojmu kyvadlu, že sa má hýbať v smere hodinových ručičiek a pohybovať sa po kružnici. Má sa pohybovať neprestajne a stále rýchlejšie.

Energia nasleduje našu pozornosť. Skutočnosť, že sa kyvadlo hýbe, sa dá vysvetliť na základe takzvaných ideomotorických pohybov: ak intenzívne myslím na určitý smer, automaticky nepatrne pohnem rukou tým smerom. Kyvadlo tento pohyb zviditeľní. To je všetko. Prečo sa pohneme tým smerom, na ktorý myslíme, nie je známe. Ak sa chcete o tejto téme dozvedieť viac, odporúčam vám svoju prvú knihu Viem, na čo myslíš. V nej som sa podrobne zaoberal touto súhrou tela a myšlienok. Veľmi pekný je aj nasledovný pokus. Potrebujete k nemu len pohár, pravítko a, prirodzene, kyvadlo.

POKUS S KYVADLOM

• Položte pravítko na stôl. Približne 10 cm od neho postavte pohár.

• Kyvadlo podajte priateľovi. Má ho pokojne držať pár centimetrov nad pravítkom. Najlepšie bude, ak sa nebude podopierať lakťom.

• Požiadajte priateľa, aby sa intenzívne koncentroval na dĺžku pravítka. Akonáhle sa dostatočne silno skoncentruje, kyvadlo sa začne pohybovať pozdĺž pravítka.

• Zastavte kyvadlo a požiadajte priateľa, aby kyvadlo podržal nad pohárom a aby sa intenzívne koncentroval na jeho okraj. Po krátkej chvíli bude kyvadlo krúžiť nad pohárom. Pokus bude fungovať takmer u všetkých, ktorých poprosíte, aby s vami spolupracovali.

Pri svojom druhom turné som pokus s kyvadlom zaradil do svojho programu. Pretože pri niekoľkých stovkách platiacich divákov je veľmi nevýhodné mať na pódiu len jedného diváka, pri ktorom sa kyvadlo začne hýbať veľmi neskoro alebo vôbec, napadlo mi riešenie. Pri vchode som porozdával kyvadlá všetkým divákom. Kyvadlo pozostávalo z oloveného závažia upevneného na šnúrke. Na tomto mieste by som sa chcel srdečne poďakovať svojej manželke, pretože väčšinu kyvadiel zostrojila ona pri večernom sledovaní televízie. Kompletná druhá séria 24 (americký seriál – pozn. prekl.) bola sprevádzaná prácami na kyvadlách. Kým Kiefer Sutherland (americký herec – pozn. prekl.) zachraňoval svet, lepšie povedané Ameriku, priväzovali sme závažia. Je len dobre, že sme vtedy ešte nepoznali seriál Stratení, ten totiž máme tak radi, že popri jeho sledovaní by sme kyvadlá nikdy nespravili a experiment by sa nikdy pre nedostatok rekvizít nedostal do môjho večerného predstavenia. Moje ďalšie poďakovanie patrí všetkým tým divákom, ktorí na konci predstavenia kyvadlá odovzdali, keď som ich o to poprosil. Z 1 500 kyvadiel sa mi vrátilo niečo vyše 1 200. Ďakujem všetkým poctivcom medzi vami.

Takže počas programu som vyzval divákov, aby svoje kyvadlá vzali do ruky a aby nimi začali hýbať pomocou myšlienok tak, ako som to opísal. V prevažnej väčšine to hneď fungovalo. Ale môj cieľ pri tomto masovom kývaní bol iný: chcel som vidieť, u koho sa pohyb kyvadla prejaví najsilnejšie. Preto som požiadal divákov, aby pri používaní kyvadla zavreli oči, ja som sa potom prechádzal v publiku medzi radmi sedadiel a pozoroval divákov. Na konci pokusu som sa vrátil na pódium, divákov som požiadal, aby otvorili oči, a pozval som na pódium osobu, ktorej kyvadlo sa pohybovalo najsilnejšie. S ňou som potom predviedol ďalší, náročnejší experiment.

Ak chcete pred divákmi predviesť pokus s kyvadlom, postupujte podobne a najprv si otestujte viacero osôb. Nech vaši spoluhráči s kyvadlom v ruke ho nechajú najprv opisovať rovnú čiaru a potom kruh, ako som to opisoval. Osoby, u ktorých to bude fungovať najlepšie, si vyberte za aktérov ďalších pokusov. Tu je niekoľko návrhov, ako na to.

POKUS – LOŽ MÁ KRÁTKE NOHY

Takto využijete kyvadlo ako detektor lži:

• Najprv ho musíte nakalibrovať, to znamená, že musíte určiť, ktorý pohyb kyvadla znamená „áno“ a ktorý „nie“. Povedzte svojmu náprotivku, aby jeho kyvadlo opisovalo kruh, ak myslí „áno“, a ak myslí „nie“, kyvadlo sa má hýbať sprava doľava.

• Na vyskúšanie mu položte dve otázky: predpokladajme, že osoba, ktorú testujete, sa volá Vincent. Potom sa opýtajte: „Je tvoje krstné meno Marlena?“ Dajte Vincentovi čas, aby sa na odpoveď koncentroval a začal hýbať kyvadlom. Malo by sa hýbať sprava doľava.

• Ako ďalšiu mu položte otázku, na ktorú odpovie „áno“. Uvedomte si, aký deň v týždni je, a opýtajte sa ho na ten deň. „Je dnes utorok?“ Kyvadlo sa začne pohybovať do kruhu. Tým ste ho nakalibrovali. Poznáte správne pohyby kyvadla.

• Teraz požiadajte testovanú osobu, aby myslela na číslo medzi 1 a 10. Toto číslo nech napíše na lístok tak, aby ste ho nevideli, a lístok nech si strčí do vrecka nohavíc. Potom požiadajte svoj náprotivok, aby kyvadlo držal uvoľnene pred sebou. Povedzte mu, že odteraz sa s vami nesmie rozprávať, na odpoveď musí len myslieť.

• Opýtajte sa: „Napísal si na lístok číslo 1?“ Počkajte, kým sa kyvadlo začne dostatočne silno hýbať. Ak sa hýbe po priamke, odpoveď je „nie“.

• Ako ďalšie skúste: „Napísal si na lístok číslo 2?“

• Doprajte svojmu spoluhráčovi čas, aby sa na odpoveď a tým aj na pohyb s ňou spojený skoncentroval. Ak sa váš náprotivok pokúsi vedome kontrolovať pohyb kyvadla, napriek tomu zväčša rozpoznáte, na ktoré číslo myslí, pretože kyvadlo krátko predtým, ako sa pohne sprava doľava, vybehne z dráhy a zastane. Je to len kratučký okamih, často je veľmi dobre rozpoznateľný. Ak si vyberiete diváka tak, ako som opísal, šanca, že šliapnete vedľa, je minimálna.

Kyvadlo zviditeľňuje myšlienky. Pri týchto hrách som už zažil veľmi silné reakcie, veď čítate myšlienky svojho náprotivku. Najsilnejšie reakcie vychádzajú väčšinou od samotnej pokusnej osoby, pretože ona hýbe kyvadlom skutočne podvedome a nemá o tom ani poňatia.

POKUS – NA KTORÝ PREDMET MYSLÍM

• Položte na stôl do radu za sebou sedem až desať predmetov. Váš náprotivok si vyberie jeden a myslí naň. Potom nech pomaly prechádza kyvadlom ponad každý predmet. Pri objekte, ktorý si vybral, má myslieť „áno“, pri ostatných predmetoch „nie“. Nad predmetom, ktorý si zvolil, kyvadlo začne opisovať kruh.

Aj nasledujúci pokus, ktorý bol súčasťou môjho repertoáru, ukazuje, ako môže kyvadlo zviditeľniť myšlienky.

POKUS S VYBRANOU KARTOU

Požiadajte niekoho, aby myslel na ľubovolnú kartu. Predpokladajme, že myslí na srdcovú päťku – čo, samozrejme, ešte neviete.

• Teraz mu dajte kyvadlo a opýtajte sa ho: „Má vaša karta červenú farbu, teda je srdcová alebo kárová?“ Kyvadlo sa bude pohybovať v kruhu. Myslená odpoveď je teda „áno“.

• Ďalej sa ho opýtajte: „Je vaša karta kárová?“ Tentoraz sa kyvadlo bude pohybovať po priamke. Vy už viete, že to musí byť srdcová karta.

• Teraz sa spýtajte, či ide o obrázkovú kartu, teda o dolníka, horníka, dámu, kráľa alebo eso. (Eso nie je naozaj obrázková karta, ale tak je pokus rýchlejší.) Ak nie, pokračujte ďalej, ako som opísal v pokuse Lož má krátke nohy na str. 55. Ak kyvadlo začne opisovať kruh, začnite vymenovávať postupne každú kartu a opýtajte sa, či je to karta, na ktorú váš náprotivok myslí, a pozorne sledujte pohyb kyvadla.

Novinky zo sveta myšlienok

Ľudia robia rozhodnutia každý deň – dôležité i nepodstatné. Určite sa pri nich neriadia výlučne svojím raciom, svojím rozumom. Môžeme ísť dokonca ďalej a tvrdiť: rozhodujúcu úlohu hrajú a posledný podnet dávajú emócie, sociálne faktory a hodnoty získané skúsenosťami. Ale určite sú obidve oblasti spolu prepletené v tom najhlbšom zmysle. Prednosti a nedostatky zvažuje človek individuálne, závisí to od osobnosti.

Nedá sa teda jednoducho prísť na dôvody, prečo sme sa rozhodli tak alebo onak. Ale z čoho je tá látka, z ktorej sú rozhodnutia? Viac ako päťdesiat rokov pátrajú vedci zaoberajúci sa nervovou sústavou po tomto fenoméne – s celkom odlišnými výsledkami. Napríklad v rámci experimentov sa im podarilo rozpoznať už desať sekúnd pred výsledkom, či rozhodnutie pacienta bude mať veľký, alebo malý dosah a ktorým smerom sa jeho myslenie bude uberať. Úžasné! Tu je prehľad niektorých výsledkov.

Poloplné je viac ako poloprázdne

Záleží na pohľade. Téza: dve rozdielne zobrazenia toho istého faktu vedú k rozdielnym rozhodnutiam. Že sa pritom človek neriadi výlučne svojou racionalitou a niekedy sa prikláňa k nelogickým vzorom správania, zdôvodňujú psychológovia Amos Tversky a Daniel Kahneman, ktorý bol v roku 2002 ocenený prestížnou svetovou cenou, cenou v oblasti hospodárskych vied. Ich pokus, prospektová teória, skúmala rozhodnutia indivídua v okamihoch neistoty. Ich výsledok: človek sa učí viac stratami ako výhrami a viac sa snaží o to, aby zabránil negatívnym skúsenostiam, než aby vyhľadával pozitívne.

Vedci požiadali pokusné osoby, ktoré boli rozdelené do dvoch skupín, aby si predstavili, že musia urobiť rozhodnutie, ktoré môže mať vážne dôsledky, od ktorého závisí 600 ľudských životov. Prvej skupine predložili dva návrhy: prvá možnosť zahŕňala fakt, že zachránia 200 životov, druhá, že môžu zachrániť až 33 % všetkých ľudí, ale 66 % zomrie. Väčšina testovaných sa rozhodla pre prvú možnosť. Druhej skupine položili obsahovo tie isté otázky, len ich trochu preformulovali: variant A tentoraz hovoril, že 400 ľudí zomrie, čo je v podstate to isté ako v prvom variante, ktorý ponúkli prvej skupine. Variant 2 predložený druhej skupine hovoril, že pravdepodobnosť, že zachránia všetkých, je jedna tretina a pravdepodobnosť, že všetci zomrú, je dve tretiny. V tomto prípade väčšina zvolila variant B napriek tomu, že prvá a druhá možnosť, ktoré boli predstavené obom skupinám, boli obsahovo identické.

Rozhodujúci bol spôsob otázok. Ten podvedome ovplyvnil testované osoby. V prvom variante bola vyzdvihnutá záchrana 200 ľudí a zároveň obsahoval smrť 400 ľudí, o ktorej sa však nehovorilo, ale vo variante pre druhú skupinu to bolo priamo vyslovené. Aby sme dospeli k rozhodnutiu, základnú úlohu hrá často samotný prístup. Pocit, že svojím rozhodnutím urobíme niečo dobré, nás poháňa vpred a spôsobuje, že na negatívne dôsledky neberieme zreteľ. Ale ak sa na negatívne dôsledky rozhodnutia vyslovene poukáže, človek si väčšinou zachováva odstup. Viac na túto tému sa dozviete v 2. kapitole v časti Preformulovanie: je potrebná zmena pohľadu.

Čo len povedia ostatní?

Ďalším základom rozhodovania v jednotlivých prípadoch sú osobné spomienky a individuálne skúsenosti. Ľudia posudzujú situácie rozdielne podľa toho, či už s podobným kontextom prišli do kontaktu. Človek sa pritom rád spolieha na pravidlá alebo na šteklenie v bruchu. Nemôžeme podceňovať ani mienku ostatných, ktorí nám chcú vnucovať, čo je dobré a čo nie.

Gregory Berns z univerzity Emory v Atlante a Read Montague z Baylor College of Medicine v Houstone sa zaoberali týmito súvislosťami. Pomocou funkčného magnetickorezonančného tomografu zviditeľnili mozgovú aktivitu pokusných osôb na obrazovke. Takzvané hyperskenovanie ukázalo aktivity látkovej premeny, vylučovanie neurotransmiterov ako reakciu na vonkajšie vplyvy na monitore. Testované osoby sa zúčastnili, ležiac v skeneri, na simulovanej internetovej aukcii.

Vyšetrenia odhalili úžasné skutočnosti: časti mozgu, obzvlášť tie, ktoré sa dostali do spojitosti so systémom odmeňovania, predovšetkým orbitofrontálna kôra a striatum, pracovali tým intenzívnejšie, čím viac konkurentov zadávalo svoje ponuky. Obidve oblasti mozgu sú spojené s amygdalou (mandľou – pozn. prekl.), ktorá dopamínom reguluje motiváciu a pocit šťastia, a tým zodpovedá za emočnú rovnováhu človeka. Význam, ktorý pripisovali draženému predmetu ostatní, dovoľoval mozgu testovanej osoby preceňovať skutočnú hodnotu predmetu. Na základe toho dotyčný zvyšoval ponuku čoraz dychtivejšie. Vedomie, že iní ľudia niečo považujú niečo za žiaduce, núti človeka prehnane konať, čo sa dá z pohľadu zvonka považovať za impulzívne a nepremyslené.

Teória hier, alebo väzňova dilema?

Ten istý tím sa rozsiahlo zaoberal aj aktivitou mozgových regiónov v prípade, ak išlo o rozhodnutia, ktoré mohli určovať osud iných, keď tí druhí mohli zároveň rozhodovať o našom osude.

Montague a Berns skúmali 36 osôb, ktoré v dvoch tímoch nastúpili proti sebe. Tento experiment sa vracia k matematikovi Johnovi von Neumannovi, ktorý pochádzal z Rakúsko-Uhorska a neskôr sa presťahoval do USA a spoločne s ekonómom Oskarom Morgensternom prácou Teória hier a ekonomické správanie položili v polovici minulého storočia základ pre nasledovné generácie výskumníkov a bližšie skúmali proces rozhodovania. V situáciách, ktoré by sa dali porovnať s hrou s pridelenými úlohami, závisí rozhodnutie jednej osoby od rozhodnutia druhej.

Najprominentnejší variant týchto vedeckých prístupov je dilema väzňa (str. 91 a nasl.). V tejto testovacej situácii sa dve pokusné osoby, z ktorých jedna spáchala zločin, ale nevieme ktorá, oddelene stále znova a znova podrobujú výsluchu. Jediné možnosti, ktoré obvineným zostávajú, sú mlčať, priťažiť tomu druhému, alebo v konečnom dôsledku sebe. Kto zločin vykonal, tomu hrozí trest odňatia slobody na päť rokov, tomu druhému, teda zradcovi, sa ponúka lákavá sloboda. Ak priťaží niekto sám sebe, hrozia mu štyri roky väzenia. Ak budú obaja mlčať, aj tak to obom môže vyniesť až dva roky. Na tomto základe sa obaja vypočúvaní musia rozhodnúť bez toho, aby sa mohli dohodnúť so svojím komplicom. Početné opakovania dokazujú, že najčastejšie sa využíva variant, keď osoba priťažila sama sebe. Riziko mlčať a dúfať, že ten druhý spraví to isté, aby dostal najnižší trest, nikto nepodstúpil. Podozrenie, že jeden zradí toho druhého, je privysoké a maximálny trest je jeho logickým dôsledkom. Tak či onak testované osoby vylúčili aj možnosť obviniť toho druhého, aj keby ony z toho vyšli bez trestu.

Väčšina sa teda rozhodla pre to, že sa prizná, obíde riziko piatich rokov väzenia a neupadne do nepriazne svojho komplica, čo nepochybne spôsobil kurz konfrontácie. V popredí nestál len vlastný osoh, ale do úvahy sa brali aj eventuálne vzniknuté nálady, a oba aspekty sa navzájom porovnávali. Najčastejšie dosiahnutým výsledkom bola zmes nesebeckosti, ekologických aspektov a ziskuchtivosti.

Viem, čo chceš

Prostredníctvom svojich záznamov Berns a Montague vypracovali takzvaný model predvídanie – ohodnotenie (Predictor – Valuation), ktorý predvída reakcie neuronálnej siete na rôzne situácie. Testy prebiehali najprv na opiciach makak rézus. Testované opice za rôzne služby odmeňovali ovocím, ktoré si mohli slobodne vybrať. Výsledok bol prekvapivý: podarilo sa síce predpovedať neuronálne procesy, ktoré viedli opice, aby si z ovocia vybrali. Vedci však nevedeli určiť, pre ktoré ovocie sa zviera rozhodne. Matematický vzorec nášho myslenia – ten ostane utópiou.

Látka, z ktorej sú myšlienky

Ľudská schopnosť rozhodovať sa dá manipulovať aj vplývaním na rovnováhu neurotransmiterov. Robert Rogers z Centra výskumu klinickej magnetickej rezonancie na univerzite v Oxforde podal pokusným osobám rôzne látky, ktoré, ako sa ukázalo, sa prejavili na ich slobodnom rozhodovaní. Jedna skupina dostala v infúzii 80 mg bežného betablokátora propanodol, druhá dostala nápoj obsahujúci aminokyseliny. Pre prvú skupinu bolo nakoniec podstatne ťažšie rozhodovať sa medzi tým, čo je menšia a čo väčšia strata. Betablokátor zabránil, aby pôsobil neurotransmiter noradrenalín, ktorý odbúrava stres. Druhej skupine sa prijatím nápoja dodal tryptophan. Je predskokanom serotonínu, teda látky, ktorá je rovnako zodpovedná za emočnú rovnováhu a ktorej nedostatok vyvoláva depresie. Druhá skupina nevidela žiadny rozdiel medzi malými a veľkými odmenami. Posúdenie nákladov, ako vyvodil nakoniec Rogers, teda súviselo s noradrenalínom a posúdenie výhry so serotonínom. Ak sa telo oberie o jednu alebo druhú látku, dá sa rozhodovanie veľmi silno ovplyvniť. Je to dôležitý poznatok prinášajúci však aj nebezpečenstvo, že sa zneužije.

Dopamín – tak ostanete motivovaní stále

Stále sa hovorí, že vedci sú suchári a nemajú zmysel pre humor. Zdá sa, že na vedcov v oblasti výskumu správania to neplatí. Špeciálny behaviorálny fenomén pomenovali po 30. americkom prezidentovi Calvinovi Coolidgeovi (1872 – 1933). Pán Coolidge bol raz so svojou manželkou na návšteve farmy. Kým v istej chvíli sa prezident nachádzal niekde inde, pani Coolidgeovú upozornili na kohúta, ktorý vyskočil na sliepku. Keď jej povedali, že kohút tento akt opakuje až dvanásťkrát denne, údajne povedala: „Povedzte to, prosím, môjmu manželovi!“ Keď potom prezidentovi rozprávali o hrdinskom kohútovi, opýtal sa: „Vždy s tou istou sliepkou?“ – „Nie, pane, vždy s inou,“ odpovedal farmár. „Povedzte to, prosím, mojej žene!“ odpovedal prezident.

Z pohľadu evolučnej biológie predstavuje Coolidgeov efekt racionálnu stratégiu na riadenie genetickej zdatnosti: pretože samec nemôže zvyšovať úspech rozmnožovania s tou istou samicou opakovanou kopuláciou, existuje v mozgu hormonálny mechanizmus, ktorý jeho libido po určitej chvíli prehodí na produktívnejšiu alternatívu. Dnes vieme veľmi dobre, ako funguje tento mechanizmus, ktorý už dávno neriadi len libido.

Coolidgeov efekt závisí od zvyšovania určitého hormónu odmeňovania v mozgu. Kedykoľvek zažije človek alebo zviera nejaký príjemný zážitok, špeciálne nervové bunky vylučujú v centre potešenia signálnu látku dopamín, ktorý pôsobí ako droga šťastia. Predpokladom jeho vylučovania je: podnet musí byť nový a príjemný. Ak sa stále opakuje ten istý podnet, hladina dopamínu veľmi rýchlo klesá a tým klesá aj motivácia. Zakázané omamné látky a euforizujúce drogy začínajú pôsobiť presne na tomto mieste. Lenže žiadna návyková látka nám nezabezpečí naozaj trvalú radosť. Aby drogy mali žiadaný účinok, všetky sa musia brať v čoraz vyšších dávkach a častejšie.

Sila zvyku je prirodzeným nepriateľom vylučovania dopamínu. Oproti tomu všetko, čo je nové, príjemné a nečakané, jeho produkciu zvyšuje. Aj v človeku sú všetky pozitívne pocity sprostredkované týmto hormónom. My vlastne nechceme vyhrať v lotérii, nechceme zvýšiť plat a nechceme sex – to, čo naozaj chceme, je následne zvýšené vylučovanie dopamínu.

DOPAMÍN, SPROSTREDKOVATEĽ ŠŤASTIA

Dopamín je biogénny amín zo skupiny katecholamínov. Toľko k chemickému slovníku. Ako neurotransmiter reguluje prekrvenie brušných orgánov, predovšetkým obličiek. V hovorovej reči je táto signálna látka známa ako „hormón šťastia“. Bezprostredne vplýva na ľudskú psyché – v pozitívnom aj negatívnom zmysle. Dopamín kontroluje a zvyšuje ľudskú pohodu, motivuje a „odmeňuje“ telo a predovšetkým u zamilovaných sa vyskytuje v krvi vo zvýšenej koncentrácii. Ako je niekto zamilovaný, sa dá dokázať hladinou dopamínu: experimenty na krysích samcoch dokázali, že jeho koncentrácia pri vidine ľúbostných hier stúpne až na dvojnásobok.

Lenže hormón úspechu a odmeňovania má aj iné dôležité úlohy. Stará sa o to, aby naše myšlienky nasledovali činy. Nízka hladina dopamínu v mozgu nás blokuje na úrovni konania. Nová myšlienka môže byť síce veľmi dobrá, ale bez motivácie, ktorú nám dodá dopamín, ostane len na úrovni čistej teórie. Ak sa z ovocnej misy na vás usmieva šťavnaté jabĺčko a vy poň natiahnete ruku, tak tento impulz vyvolal dopamín. Pri nízkej hladine chýba akýkoľvek popud. Jablko vidíte a chcete ho, ale svoje prianie neviete premeniť na čin. Pri chorobne zníženej hladine nasleduje Parkinsonova choroba. Vtedy mozog stráca schopnosť produkovať dopamín v dostatočnom množstve.

Podľa nových poznatkov stres a zlá výživa blokujú vnútornú dopamínovú syntézu. Oproti tomu strava bohatá na vitamíny a bielkoviny tvorbu hormónu podporuje. Ako uvádzajú média, Parkinsonovou chorobou trpí aj obézny Ottfried Fischer, predstaviteľ hlavnej úlohy nemeckého seriálu Bulle von Tőlz (na českých televíznych staniciach vysielaný pod názvom Big Ben – pozn. prekl.). Pečeňový syr, bravčové pečené mäso a svetlé pivo teda asi nie sú najlepšími spojencami pri tvorbe dopamínu. Chudé mäso, ryby, veľa ovocia a zeleniny skôr stavajú telo do pozície, keď vie tento cenný hormón produkovať v dostatočnom množstve. Pravidelný pohyb a uvoľnenie znižujú stresový hormón, ktorý zase znižuje produkciu dopamínu.

Keď máme dostatočnú produkciu hormónu, potrebujeme ešte vzrušenie z nového, aby sme si plnými dúškami vychutnali príjemný pocit oživenia a napätého očakávania radosti. Ak sa raz spustí kolobeh úspechu, pocitu šťastia a motivácie, bude sa udržiavať sám. Úspech robí človeka ešte úspešnejším.

Bohužiaľ, mnoho ľudí zakrpatieva v komforte – väčšinou čakajú na nečakané, príjemné a nové podnety na vylučovanie dopamínu. Ale skutočný život sa odohráva za zónou komfortu. Preto hľadáte nové a nové výzvy. Ak máte odvahu hľadať nové veci a ste zvedaví – dopamín vás odmení a bude vás znova a znova motivovať. Dbajte vždy, aby ste sa dobre cítili, a počúvajte svoje telo, aby ste včas rozpoznali prípadné varovné signály. Pretože všetky látky riadiace mozog musia byť v rovnováhe.

Syndróm vyhorenia a depresia: keď myšlienky kĺžu a rozhodnutia sú nemožné

Syndróm vyhorenia (burnout – depresia zo zaťaženia) a depresia podľa svetovej zdravotníckej organizácie WHO o pár rokov predbehne v súčasnosti ešte stále najrozšírenejšie srdcovo-cievne ochorenia. Absencie spôsobené týmito duševnými poruchami sú už dnes enormne vysoké. Hrozivý výsledok aktuálnej stresovej štúdie technickej poisťovne: v roku 2008 boli nemeckí zamestnanci pre syndróm vyhorenia vypísaní skoro desať miliónov dní! V prepočte je to asi 40 000 zamestnancov, ktorí v práci chýbali celý rok. A táto tendencia prudko stúpa.

Vyhorenie a depresia majú jedno spoločné: v oboch prípadoch zreteľne klesajú hladiny náladových hormónov – serotonínu a noradrenalínu – v mozgu. Prvý sa stará o dobrú náladu, druhý o pohon. Ak sú tieto hormóny, ktoré nám fúkajú mentálny vietor do plachiet, produkované v menšej miere a v živote už nejde všetko tak hladko, začneme pociťovať (pracovné) zaťaženie. V krvi nám stúpa stresový hormón kortizol, ktorý zapríčiňuje ďalšie blokovanie hormónov ženúcich nás vpred – a diabolský kruh sa uzatvára. Je dôležité, aby sme vedeli: vyhorenie a depresia nie sú stav, ale proces, ktorý sa vyvíja dlhší čas. U žien boli tieto choroby diagnostikované päťkrát častejšie, muži zase páchajú päťkrát častejšie samovraždy. Choroba má ešte jeden nedostatok. Depresia je chemická zmena v mozgu a nie zlyhanie.

Ak stúpne kortizol, telo prestáva žiť z úrokov, žije už len z kapitálu. Vo vyrovnanom stave – lekár by ho nazval homeostáza – si telo berie energiu z tukov a cukrov. Pri zvýšenom kortizole sa vytiahnu všetky registre metabolizmu a telo žije naďalej z tukov, cukrov, ale zároveň aj z bielkovín. To znamená, že cenné aminokyseliny – teda aj tie, ktoré aktivujú mozog – sa premieňajú na energiu, a tým sú pre metabolizmus mozgu a tvorbu hormónov šťastia nenávratne stratené. Dôsledky sú známe: menej hormónu šťastia, nižší pohon, zvýšené subjektívne pociťované pracovné zaťaženie, zvýšené vylučovanie kortizolu. A teraz je to tak, ako keď si pes naháňa vlastný chvost: proces môže trvať dlho, kým sa týmto diabolským kruhom dosiahne úplné vyhorenie. Vtedy sú nadobličky – miesto tvorby kortizolu – úplne vyhorené a sonografickým vyšetrením dokázateľne zreteľne scvrknuté. Telo už nedokáže túto látku produkovať a po jej vysokých hodnotách nasledujú veľmi nízke. A znova to má značné dôsledky pre pacienta: mení sa prah bolesti, človeka všetko bolí, je bez motivácie, cíti sa unavený a smutný.

Takíto pacienti behajú pre bolesti od lekára k lekárovi, desiatky ortopédov ich zröntgenujú, ale na snímkach sa nikdy nedá objaviť žiadna príčina ich bolestí. A nakoniec lekár povie: „Máte fibromyalgiu,“ čo v preklade znamená: „Ani ja neviem, čo vám je...“

Znalosť súhry hormónov je známa, vedecky podložená, ale v krvi pacientov sa nemerajú ani tieto hormóny, ani aminokyseliny. Ani u takých prominentných pacientov, akými boli Sven Hannawald (nemecký skokan na lyžiach – pozn. prekl.), Sebastian Deisler (nemecký futbalista – pozn. prekl.) alebo Robert Enke (nemecký reprezentačný futbalový brankár – pozn. prekl.). Hannawald a Deisler boli považovaní za vyliečených a napriek tomu zavesili svoje povolanie na klinec. Kto je však zdravý, môže pracovať ďalej. A ako sa skončil život sympatického Roberta Enkeho je, bohužiaľ, každému známe (10. novembra 2009 skočil pod vlak – pozn. prekl.).

Sebastian Deisler v jednom rozhovore ako dôvod skončenia svojej kariéry uviedol, že už neveril vlastnému kolenu. V skutočnosti kolenom myslel svoju hlavu. Hormonálny stav bol narušený. Ak sa niekto volá Hermann Maier (rakúsky zjazdový lyžiar – pozn. prekl.) a po dopravnej nehode na motocykli má takú otvorenú zlomeninu predkolenia, že noha visí len na kúsku kože – ak takýto človek potom povie, že už nedôveruje svojej nohe, je to viac ako pochopiteľné. Hermann Maier mal však určite iné hladiny hormónov v mozgu. Serotonín a noradrenalín sa postarali o toľko dôvery a pohon, že po vyliečení zlomeniny sa znova postavil na zjazdovku v Kitzbühli a rútil sa dolu úsekom zvaným „myšacia pasca“ a po 22 mesiacoch napriek zraneniu sa znova stal celkovým víťazom Svetového pohára. Odkedy viem, aké dôležité sú hormóny a základné aminokyseliny aktivujúce mozog, meriam tieto parametre u všetkých svojich pacientov. Ľahko sa povie: myslite pozitívne! Keď však chýbajú hormóny mentálneho vetra do plachiet, myšlienky nevyhnutne krúžia okolo negatívnych pocitov a emócií.

Bohužiaľ, dnes sa tieto problémy ešte stále štandardne liečia kombináciou tabletiek zlepšujúcich náladu a psychoterapiou. Výsledok je známy: úplné vyliečenie je zriedkavé a niektorí pacienti sa napriek láskyplnej starostlivosti a intenzívnej, ale nie optimálnej liečbe zabijú.

Ak by sme nemali k dispozícii tieto poznatky, nemohli by sme nikomu nič vyčítať. To kritizoval už Max Planck: netrvá 30, ale 60 rokov, kým sa presadia nové vedecké postupy. Po profesoroch zomrú ešte aj ich žiaci.

Správne a dôležité by bolo merať hladinu hormónov v krvi. Len tak sa dá včas zistiť, či človek je ohrozený chorobou, alebo je hormonálne v plnej sile. Ak klesá produkcia hormónov, dá sa to vyriešiť cieleným podávaním aminokyselín aktivujúcich mozog vo forme výživových doplnkov bez vedľajších účinkov. Tak sa odstráni príčina ochorenia a nielen symptómy, ako to robia chemické serotonínové inhibítory spätného vychytávania. V nemeckom lekárstve sa priveľmi často liečia symptómy. Pritom každý učeň vie, že schody sa zametajú zhora nadol, nie naopak. Ak sa pacient lekárovi sťažuje na svoje problémy, lekár si väčšinou vypočuje jeden symptóm, vytiahne recept, predpíše liek proti tomuto symptómu – berte to trikrát denne – a „ďalší, prosím“. Po skutočnej príčine sa pátra málokedy. Niektorí pacienti berú štyri, päť alebo dokonca ešte viac tabletiek, pričom žiadny lekár na svete nevie predpovedať nežiaduce účinky a interakcie pri viac ako troch tabletkách. Ale aj proti týmto nežiaducim príznakom predsa existujú tabletky...

Zvýšenú hladinu stresového hormónu kortizolu môžeme a mali by sme znižovať pravidelnou relaxáciou (pozri podkapitolu Vnútorný dialóg – tyran, alebo prameň sily? str. 174). Pretože ak celý deň len pracujete, to nemôže byť prejav inteligencie. Každý maliar maľujúci svoje životné dielo stúpa po rebríku, aby ho tvoril. Potom zase zlezie a skôr ako bude pokračovať, pozerá si prácu ako celok. Oproti tomu my len stojíme na rebríku bez toho, aby sme sa občas opreli a svoje dielo „život“ si pozreli s odstupom ako celok. Na svojich seminároch nabádam divákov stále znova k tomu, aby „z rebríka zostúpili“, aby sa uvoľnili a vyriešili si často zanedbávané otázky zmyslu života. Odpovede a návody poskytujeme len pri medicínskych otázkach, ako napríklad preverenie hodnôt „stresu“ v krvi alebo tipy na efektívne uvoľnenie. Odpovede na centrálne otázky zmyslu života vám ostávame dlžní, na ne si môžete odpovedať len vy sami. Len potom budete sami určovať, ktorým smerom sa má uberať tá vzrušujúca a napínavá (uvoľňujúca) cesta.

Výsledok: vedci zaoberajúci sa nervovou sústavou čoraz častejšie prichádzajú na stopu tajomstiev ľudského cítenia a myslenia, ale majú pred sebou ešte dlhú cestu. Isté je, že všetko súvisí s procesmi nervového systému a tieto určujú najrozličnejšie ďalšie faktory. Spomínané pokusy jasne dokazujú, že za každým malým alebo spontánnym alebo aj za neracionálnym rozhodnutím sú neurologické procesy, ktoré prebiehajú na základe chemických postupov v našom centre myslenia. Znamená to azda v opačnom zmysle, že danosti týchto látok riadia naše myslenie? Toto prepojenie je len drobnosťou vo veľkej mikroštruktúre. Svet myslenia je taký komplexný, že pred vedou stoja ešte veľké úlohy a takmer žiadna oblasť výskumu nie je taká napínavá. Ide predsa o otázku bytia človeka.

Všetkými piatimi zmyslami

Prečo si vlastne čokoľvek myslíme alebo cítime? Pretože náš mozog je sociálny orgán, udržuje si spojenie s psychickým okolím, ako aj s inými mozgami a vytvára si vzťahy. Mozgová aktivita je nemysliteľná bez vonkajších podnetov. To neznamená, že vnútorné pochody nehrajú rolu pri myslení a cítení, ale vďaka mozgu sa dávajú vždy do vzťahu s okolím. Už počas tehotenstva dieťa vníma podnety z okolia, spracúva ich a ukladá si ich ako skúsenosti. Len v kontakte s vonkajším svetom a jeho vymedzením sa to vnútorné vôbec môže konštituovať. Tým sa našich päť zmyslov stáva nielen bránami do sveta, ale zároveň sú nástrojmi, ktoré nás robia životaschopnými. Ako náš mozog vytvára týmito kanálmi spojenie medzi vnútrom a vonkajškom a ako zmyslovými orgánmi vytvára svet, v ktorom žijeme, a aj nás ako indivíduum vo vzťahu k svetu?

Nevlastné dieťa: o čuchu

Kto zle spáva, mal by si možno dať do izby osviežovač vzduchu. Vedci z univerzitnej kliniky v Heidelbergu totiž zistili, že zlé pachy zjavne spôsobujú zlé sny.

V časopise Ärzte Zeitung (Lekársky časopis – pozn. prekl.) z 22. septembra 2008 je uverejnený článok pod titulkom Pekné sny vďaka príjemným vôňam. Pachy ovplyvňujú naše sny. To dokázala štúdia predstavená na otorinolaryngologickom kongrese v Chicagu, oznamuje spoločnosť US-ORL. Pokusné osoby v spánku vystavili pachu pokazených vajec a vôni ruží. Po fáze REM, čiže po skončení snívania, ich zobudili a kládli im otázky: výsledok – sny pod vplyvom pokazených vajec boli negatívne, pri ružiach boli pozitívne.

Výskumníci okolo profesora Dr. Borisa Stucka pozorovali v laboratóriu pätnásť spiacich ľudí, pýtali sa ich a skúmali na nich vplyv pachov. „Väčšina každodenných pachov sa skladá z dvoch súčastí,“ vysvetľoval Stuck v odbornom časopise New Scientist. „Z vlastného pachu a zo zložky, ktorá dráždi nos. Chemikáliami, ktoré len cítime, ale nedráždia nás, sme boli schopní účastníkov stimulovať veľmi vysokými dávkami bez toho, aby sme ich zobudili.“ Pritom sa ukázalo, že pachy zjavne ovplyvňujú „emocionálne zafarbenie“ snov. Teraz chcú Stuck a jeho tím zistiť, či príjemné vône pomôžu ľuďom, ktorí dlhodobo trpia nočnými morami.

O čuchových orgánoch, vláknach, receptoroch a spol.

Ak by sme zostavili stupnicu obľúbenosti zmyslov, asi najhoršie by dopadol čuch. Na jednej strane preto, lebo v porovnaní s inými živočíchmi máme naozaj zlý čuch, a na druhej strane aj preto, lebo tento zmysel v našom svete určovanom predovšetkým opticky a akusticky nehrá takmer žiadnu úlohu. Napriek tomu čuch v našom živote preberá dôležité úlohy – väčšinou si to však vôbec neuvedomujeme. Náš nos má napríklad rozhodujúce slovo pri výbere partnera. Len ak mi niekto „dobre vonia“, pociťujem aj túžbu spoznať ho bližšie alebo mu byť telesne bližšie. Naopak, ak mi „niekto smrdí“, radšej sa mu vyhnem. Najradšej sa obklopujeme ľuďmi, ktorých pach je nám príjemný. Naše vedomé myslenie to nazýva sympatiou, alebo rozhodnutím, či z niekoho niečo vyžaruje, alebo nie. Ale v podstate nám nos podvedome určil, kto nám pripadá milý a kto nie. Tieto reakcie prebiehajú v podvedomí, pretože mnoho nervových zakončení slúžiacich čuchu vedú priamo hlboko do oblastí mozgu ležiacich pod mozgovou kôrou. Mozgová kôra okrem iného zodpovedá za vedomé vnímanie a o aktivite čuchového zmyslu je vždy plnohodnotne informovaná. Preto si len málokto z nás uvedomuje, ako veľmi čuch ovplyvňuje naše konanie.

Pachy sú oproti zvukom alebo optickým vplyvom veľmi komplexnými vzruchmi. Pach obsahuje zväčša početné a rozdielne vonné látky, ktorých chemická štruktúra sa veľmi odlišuje. Napriek tomu aj človek vníma niekoľko tisíc rôznych pachov a rozlíši ich – to posledné len vtedy, keď si nos dlhodobo trénoval napríklad ako výrobca parfémov. Aj keď sú u človeka dve tretiny zdedených zariadení obsahujúcich návod na stavbu čuchových receptorov defektné, môže byť preňho svet pachov aspoň taký bohatý a mnohotvárny ako tóny alebo farby. Čuchové receptory sú molekuly bielkovín, ktoré ležia na povrchu receptorových buniek a viažu rôzne vonné látky. V týchto receptorových bunkách sa vytvára elektrický impulz, ktorý je ďalej vedený do rôznych oblastí mozgu .

Pretože čuchový zmysel je v úzkom spojení s amygdalou a hypotalamom, pachy v nás môžu vyvolať silné emócie a spomienky naviazané na konkrétnu vôňu. Už Marcel Proust (francúzsky spisovateľ – pozn. prekl.) opísal tento fenomén vo svojom románe Hľadanie strateného času: len voňavý závan vzduchu stačí na to, aby ste človeka vrátili k zážitku spred niekoľkých desiatok rokov. Prečo práve pach sa pamätá tak dlho a ako presne fungujú tesné kontakty medzi zmyslami a spomienkami, experti ešte nevedia vysvetliť.

Evolúcia vytvorila čuch ako základný zmysel, ktorý je kompletne vyvinutý už pri narodení, aby dieťa podľa pachu spoznalo svoju matku. U človeka, ale aj u všetkých zvierat žijúcich na Zemi čuch slúži okrem iného na to, aby rozpoznali čerstvú potravu od pokazenej, ako aj na to, aby mohli reagovať na dravca útekom alebo obranou. Mimochodom: kto prišiel o čuch, tomu aj najlahodnejšie jedlá chutia nudne a fádne. Tieto dva zmysly sú teda spolu v bezprostrednom kontakte a závisia od seba silnejšie ako zrak, sluch alebo hmat.

Senát: o sluchu

Ako mladý som veľmi často s otcom a bratom podnikal okružné cesty po rôznych mestách. V Paríži sme stále dokola počúvali tú istú kazetu (Fűr Usszeschnigge – od nemeckej skupiny BAP). Ak dnes počujem napríklad pesničku Jupp, automaticky si spomeniem na výjavy z tejto cesty. Tie skladby sa tak silno spájajú s mojím bratom a cestou do Paríža, že pre mňa je nemožné myslieť pri nich na niečo iné. Rovnako je to aj s niektorými pesničkami, ktoré som dokola počúval so svojou dnes už manželkou, keď sme sa spoznávali. Ak počujeme niekde tieto skladby, automaticky sa nám zlepší nálada. Tieto hodené „kotvy“ sú veľmi mocným prostriedkom, ak ich správne využívate. Ako to funguje, nájdete podrobne vysvetlené v kapitole Kotvenie: rozhodovanie a podmieňovanie (str. 143 a nasl.).

O nákovke, kladivku, strmienku a spol.

Ľudské embryo je veľké len zopár centimetrov a práve sa zahniezdilo v matkinej maternici a už sú na ňom rozpoznateľné mikroskopické výčnelky, z ktorých sa neskôr vyvinú uši. Sluchový slimák je úplne vyvinutý už v 22. týždni tehotenstva, oproti tomu každá iná časť nášho tela rastie až do 17. alebo 18. roku života. A napriek tomu, že príroda nevenovala príliš veľa času vzniku nášho sluchového zmyslu, vytvorila najcitlivejší zmyslový orgán človeka. Dynamická šírka sluchu je veľmi veľká: zvukový stimul dostatočný na to, aby rozochvel bubienok, sa môže zvýšiť niekoľko biliónkrát, až kým bubienok od veľkého hluku doslova nepraskne.

Ľudské ucho vníma zvukové vlny vo frekvenčnom intervale od 16 hertzov (hlboký tón) do 20 kilohertzov (vysoký tón). Po tom, ako sa zvukové vlny dostanú cez zvukovod k bubienku a rozochvejú ho, chvenie zosilnia najmenšie kostičky v našom tele – kladivko, nákovka a strmienok – a vedú ho ďalej do vnútorného ucha naplneného tekutinou. V slimáku nakoniec z pohybu zvukových vĺn vznikajú gravitačné sily medzi membránou, ktorá sa tam voľne vznáša, a riasinkovitými výrastkami senzorických vláskových buniek. V týchto riasinkách sa mechanická energia (zvukové vlny) premieňa na elektrickú energiu a až tá umožňuje neuronálne odoslať sluchovú informáciu. Vedci z tubinskej univerzitnej kliniky ORL už pred pätnástimi rokmi dokázali, že vláskové bunky sa hýbu podľa frekvencie prichádzajúcich tónov alebo dokonca v rytme počúvanej melódie. Predpokladá sa, že až citlivosť týchto buniek nám umožňuje premeniť niečo také odlišné, ako je ľudská reč, na elektrické impulzy a tým jej rozumieť.

Sluch je – tak ako všetky zmysly – mechanizmus, ktorý nám umožňuje rozoznať nebezpečenstvo (napr. rútiace sa auto alebo revúceho leva), ale je to aj sociálny zmysel, ktorý nám umožňuje kontaktovať sa s inými ľuďmi. Človeka hneď poznáme po hlase a počujeme, či je práve šťastný, smutný alebo nahnevaný. Rovnako ako pachy, aj tóny, napríklad hudobné dielo, v nás môžu vyvolať bezprostredné emócie a spomienky, ktorým neodoláme. Je to presne ten prípad, lebo aj zvukový nerv je v spojení s rôznymi prepínacími centrami v mozgu. Na rozdiel od pachu zvukové vnemy vnímame vedome: toto vyvoláva predpoklad, že početné rozvetvenia sluchového nervu sa končia v mozgovej kôre.

Ďalšou, rovnako dôležitou funkciou nášho ucha je udržiavať rovnováhu v dvojitom zmysle – motorickú (telesnú) a vegetatívnu. Orgán rovnováhy, časť nášho vnútorného ucha, je cez miechu spojený s každým svalom v našom tele a umožňuje nám napríklad vzpriamenú chôdzu.

Hviezda: o zraku

V škole na vyššom stupni som mal perfektnú učiteľku výtvarnej výchovy. Jedného dňa prišla s vlastnoručne upečeným citrónovým koláčom, ktorý nám cez prestávku rozdala. Vlastne tu nešlo o obyčajný koláč, bol veľmi pestrý, prifarbený potravinárskou farbou. Výsledok: tri štvrtiny koláča si mohla vziať naspäť domov. Nikto ponúknutú vec nechcel ochutnať. Jednoducho koláč nevyzeral chutne. Ak teda najbližšie budete mať hostí a budete chcieť, aby návšteva zjedla čo najmenej vašich chutných jedál, nafarbite ich šokujúcimi farbami. Automaticky vám ostane viac. Otázkou však ostáva, koľkokrát k vám hostia ešte prídu.

POKUS S JABLKOVOU ŠŤAVOU,

ČERVENOU A ZELENOU

• Do troch pohárov nalejte jablkovú šťavu. Obsah dvoch pohárov zafarbite chuťovo neutrálnou potravinárskou farbou. Jeden na zeleno a druhý na červeno.

• Teraz dajte pokusnej osobe ochutnať z každého pohára bez toho, aby ste jej povedali, aká šťava sa v pohároch naozaj nachádza. Nakoniec vám má povedať, akú chuť mali jednotlivé nápoje.

• Vaša pokusná osoba vám pravdepodobne povie, že červená tekutina chutí ako čerešne alebo jahody, zelená ako jablko alebo marinka voňavá a nezafarbený nápoj im pripomína citrón. Je to neuveriteľné, ale jedlá a nápoje automaticky priraďujeme chutiam, ktoré zodpovedajú farbe nápoja. Chuť tekutiny teda určuje farba.

• Ak chcete otestovať seba, vyskúšajte nasledovné: akú chuť majú zelené gumové medvedíky? Nie, nechutia ako marinka voňavá, ale majú jahodovú príchuť! Aj tu platí fakt, že máme sklon podvedome porovnávať farbu nápojov s farbou ovocia. To vysvetľuje, prečo červená farba v nás automaticky asociuje čerešňovú alebo jahodovú chuť a žltá šťava citrónovú alebo niečo podobné. Ale ide pritom vždy o žltú farbu.

Iným príkladom je svetlo. Práve sedím v prekrásnej záhrade v Languedoc-Roussillone (región vo Francúzsku) – pre mňa v jednom z najkrajších miest na svete. Stále tu mám dobrých priateľov, ktorých som poznal ešte v roku 1989, keď som tu bol na dovolenke, na ktorej som sa zdokonaľoval v jazyku. Ako obyvateľ Sárska sa cítim s Francúzskom veľmi spätý. Milujem francúzsky spôsob života, kuchyňu a v neposlednom rade reč. Nedávno som dostal mail od pätnásťročnej čitateľky. Chcela vedieť, prečo som študoval práve francúzštinu. Moja odpoveď bola jednoduchá – boli vo mne perfektné „kotvy“ na učenie sa tejto reči: ako žiak som mal výbornú hostiteľskú rodinu, s ktorou aj dnes, po 19 rokoch, udržiavam kontakt a cestujem k nim vždy, keď je to možné, a s touto krajinou a jej ľuďmi som mal vždy len tie najlepšie skúsenosti. Preto budem vždy protestovať, ak niekto bude hovoriť zle o Francúzsku alebo o Francúzoch. Okrem toho som vyrastal v trojuholníku Nemecko – Francúzsko – Luxembursko. Pre mňa boli hranice vždy obohatením: mal som možnosť vychutnať si naraz to najlepšie z Luxemburska, Francúzska a Nemecka a bol som pyšný, ak ma niekto nazval sárskym Francúzom.

Na tomto príklade zase raz dobre vidieť, ako sa posúvajú hodnoty: pre moju starú mamu bolo označenie sársky Francúz nadávkou – ja ho dnes považujem za kompliment: „Svet je taký, za aký ho považujeme.“ A čo som tým vlastne chcel povedať: tu, v Languedocu, môžem naozaj slobodne rozmýšľať. A to spočíva okrem iného vo svetle a teda aj vo farbách krajiny. Aj toto ovplyvňuje v podstatnej miere naše správanie. Dokazujú to nasledujúce skutočnosti: v severských krajinách je percento samovrážd v tmavých mesiacoch najvyššie. Prečo? Pretože sú nepriaznivé svetelné podmienky.

Vplyv svetla na schopnosť detí učiť sa na tomto pozadí sa testovalo okrem iného v hamburských školách. Jednoznačný výsledok: jasné svetlo udržuje deti v bdelom stave. O ôsmej hodine ráno v zime mnohé nie sú ešte pripravené učiť sa. Skorý začiatok vyučovania sa tak negatívne prejavuje na ich výkonoch. A podľa mňa často aj na nálade. V školách, ktoré sa na pokuse zúčastnili, dostali deti do správnej nálady svetelnou sprchou. Stlačením gombíka učiteľ premenil obyčajné svetlo na svetlo podobajúce sa jasnej modrej oblohe. Účinok bol očividný: deti sa prebrali z únavy a boli aktívnejšie, viac sa podieľali na vyučovaní. Naopak: ak bola aktivita detí priveľká a deti boli nepokojné, svetlo sa dalo modifikovať a preplo sa na upokojujúci spôsob. Viac sa podobalo na normálne denné svetlo. Pod jeho vplyvom boli deti znateľne pokojnejšie, koncentrovanejšie a podávali doslova lepšie výkony. Takzvané dynamické svetlo pôsobilo obzvlášť na parametre, akými sú rýchlosť čítania alebo hyperaktivita. Rýchlosť čítania pri správnom osvetlení stúpla až o 35 %, naproti tomu hyperaktivita zjavne zaostávala.

Vedci tiež konštatovali, že je dôležité vystaviť sa v správnom čase správnemu svetlu. Ak sa napríklad večer vystavíte povzbudzujúcemu svetlu, vaše vnútorné hodiny sa poprehadzujú a vaše výkony klesnú. Zlé svetlo pri čistení zubov pred spaním na to stačí. Skrátka: denné svetlo večer vyvoláva poruchy spánku. Vedci zistili, že pod vplyvom žiarivkového osvetlenia v mnohých kúpeľniach sa telo nedostane do požadovaného stavu spánku, čo sa negatívne odrazí na fáze odpočinku. Svetlo z neónových trubíc je príliš biele – telo nedostane signál, aby vyplo svoje funkcie. Práve naopak, toto osvetlenie ho prebudí. Z toho istého dôvodu pôsobia večer nepriaznivo aj úsporné žiarovky, to znamená, že nie sú zdravé. Perfektné by bolo osvetlenie, ktoré sa prispôsobuje dennej dobe.

Ďalší príklad: nedávno som so svojimi deťmi sledoval vysielanie pre mládež, v ktorom mali chlapci zdvihnúť tri škatule, červenú, žltú a čiernu. Kartóny, z ktorých boli škatule poskladané, boli rovnaké a každý vážil 1,5 kg. Keď deti všetky škatule zniesli dole schodmi, mali povedať vedúcemu, ktorá bola najťažšia a ktorá najľahšia. Všetky sa zhodli: čierna bola najťažšia, žltá bola stredne ťažká a červená najľahšia. Podľa pocitu detí bola červená škatuľa o kilo ľahšia ako čierna. Ak chcete svojim deťom uľahčiť život, nekupujte im čierne školské aktovky.

Ale pozor: v inom pokuse študentov podrobili písomnej skúške. Polovica dostala na písanie odpovedí červený zošit, druhá zelený. Otázky boli pre obidve skupiny identické a oba tímy sa nachádzali v tej istej miestnosti. Napriek tomu študenti so zelenými zošitmi odpovedali oveľa lepšie ako študenti s červenými zošitmi. Nemôžeme teda tvrdiť, že zelená je vždy lepšia ako červená. Ak napríklad vaše deti málo jedia, mali by ste sa pozrieť, či nejedia zo zeleného taniera. Z neho totiž jeme podstatne menšie množstvo ako z bieleho.

Tieto a podobné fenomény sa momentálne skúmajú na Univerzite Johanna Gutenberga v Mainzi. Ale presné vysvetlenie ešte neexistuje. Jedna z možností znie, že predmety a ich farbu automaticky spájame s porovnateľnými vecami v prírode. Tam sú tmavé veci, napríklad zem, väčšinou ťažšie ako svetlé, ako sú oblaky, a červená sa považuje za signálnu farbu. To by vysvetľovalo, prečo sa lepšie cítime v prostredí, ktoré je jemne žlté, ako v čiernom alebo krikľavo červenom.

Čapíky, tyčinky, slepá škvrna a spol.

Takzvaný zrakový zmysel dodáva človeku 80 % požadovaných informácií. Tým sa stáva skutočným expertom medzi zmyslami napriek tomu, že človek – v porovnaní s rybárikom alebo včelou –nevidí nejako presne alebo do veľkej diaľky a ani nedokáže vnímať široké farebné spektrum. Okrem toho jeho periférne videnie je značne obmedzené, pretože oči sú nasmerované priamo dopredu, a ľudské oko sa na základe určitej ťažkopádnosti ľahko zmýli – skrátka zrak je skôr nepresný nástroj vnímania, a napriek tomu sa obzvlášť moderný človek spolieha prevažne na svoje oči. Ak sa niekoho opýtate, ktorého zmyslu by sa dokázal vzdať, zrak sa uvádza väčšinou na poslednom mieste. To je zreteľné napríklad v nasledovnom porekadle: „Je lepšie niečo raz vidieť, ako o tom desaťkrát počuť.“ Preto sa ľudia viac spoliehajú na to, čo vidia, ako na to, čo cítia. Vedci pri rôznych štúdiách pozorovali, že ľudský mozog spracováva optické a hmatové informácie oddelene od seba a pritom vždy viac dôverujú očiam, aj keď hmatová informácia je jednoznačnejšia a spoľahlivejšia.

Prečo sa práve videnie stalo v našom svete také dominantné, nemôžeme určite zdôvodňovať presnosťou alebo spoľahlivosťou tohto zmyslu. Dnes sa predpokladá, že zrak vďačí za svoj zvláštny status stále rastúcemu významu písomností, ktorý sa začal vynájdením kníhtlače, a v súčasnosti neustále sa rozrastajúcej mediálnej obrazovej ponuke. Na „prvenstvo pohľadu“ poukazujú napríklad aj etymologické korene slova „vidieť“, a najmä „videné“.

ŠIROKÉ SVETELNÉ SPEKTRUM

Viditeľné spektrum svetla siaha od červenej (630 – 700 nanometrov alebo 430 – 480 tisícin hertza) po fialovú (400 – 450 nanometrov alebo 670 – 750 tisícin hertza). Z tohto spektra človek rozlišuje asi 150 farebných tónov a tým dokáže skombinovať asi pol milióna farebných vnemov.

Dve skupiny fotoreceptorov, čapíky a tyčinky, sú rozdelené na sietnici oka, pričom čapíky sú zodpovedné za videnie za denného svetla a farebné videnie a tyčinky za videnie za šera a v noci. Svetelné vzruchy sa v oku pomocou fotoreceptorov premieňajú na elektrické impulzy. Na to slúžia iónové kanáliky na bunkových membránach čapíkov a tie otvorené nechávajú prúdiť dovnútra ióny sodíka a vápnika. Tým sa prekódováva svetlocitlivé a farebné rozdelenie obrazu na sietnici na neuronálne vzruchové vzory a tieto signály pokračujú ďalej do mozgovej kôry. Až tam ďalšie procesy spracovania vedú k vnímaniu obrazu. Vizuálne informácie sa ďalej rozdeľujú do mnohých oblastí mozgovej kôry, z nich každá sa zaoberá len jedným aspektom vnímaného obrazu, ale zároveň sústavne spolupracuje s ostatnými oblasťami. Komplexnosť tohto procesu je zreteľná, ak si uvedomíme, že každá nervová bunka je spojená s desiatimi až dvadsiatimi ďalšími bunkami a presne od toľkých dostáva informácie.

Ako však vzniká obraz? Videnie ako vnem nejakej, aj keď subjektívnej skutočnosti spočíva v komplexnom výkone mozgu. Možno práve preto, že orgán zraku dodáva nepresné informácie, mozog sústavne vytvára predpoklady a vyratúva pravdepodobnosti, aby vznikol konečný obraz reality. Najprv sa pomocou rohovky, šošovky a sklovca zobrazí zmenšený a obrátený obraz pozorovanej reality. Svetlo dopadá cez rohovku, šošovka ho zviaže a podráždi na sietnici fotoreceptory, teda už spomínané tyčinky a čapíky. Zrakové pigmenty obsiahnuté v týchto zmyslových bunkách sa svetlom menia a tým spúšťajú fotochemickú reakciu, ktorá sa zas mení na nervové vzruchy a prenáša sa zrakovým nervom do mozgu.

Labužník: o chuti

Ak pred plánovaným nákupom zjete kopu sladkostí, zaplatíte v supermarkete za potraviny viac, ako keby ste predtým žiadny cukor nejedli. Túto skutočnosť potvrdili pokusy na univerzite vo Friedrichshafene. Jedna skupina dostala pred pokusom pohár vody, v ktorom bolo rozpustených 80 gramov glukózy, dve ďalšie skupiny dostali pred pokusom vodu, alebo nedostali nič. Po tom, ako pokusné osoby patrične pripravili, vedúci pokusu pred nich postavili tovar bežnej každodennej potreby. Skupiny mali posúdiť, či sú ceny produktov v poriadku. Výsledok vedcov udivil: skupina, ktorá dostala cukrovú vodu, súhlasila s vyššími cenami oveľa častejšie. Ak by mali navrhovať výšku cien oni, navrhli by podstatne vyššie ceny.

O horkom, sladkom, slanom až po umami

Chuť jedla sa neodohráva, ako si často myslíme, výlučne na jazyku a nemá dočinenia len s arómami. Na plnohodnotný zážitok zmyslového vychutnania si jedla a pitia majú veľký význam vôňa, teplota a textúra potravín. Celé pracovné tímy odborníkov sa napríklad zaoberajú otázkou, aké chrumkavé majú byť kukuričné lupienky, aby spotrebiteľovi chutili. Skúmajú sa dokonca tóny, ktoré sú pri chrúmaní tejto potraviny obzvlášť príjemné. Inak ako pri iných zmyslových vnemoch je to pri chuti, tu ide o súhru rôznych zmyslových modalít.

Významom a účelom nášho zmyslu chuti, ako sa už dá predpokladať, je kontrola prijímanej potravy. Zvlášť ak je niečo horké, a teda nechutí dobre, okamžite nás to varuje a my niekedy sústo reflexívne vypľujeme. Vtedy organizmus bez dlhého rozmýšľania reaguje s odporom, pretože horké často znamená, že potrava je skazená. Kyslá chuť môže poukazovať na jed, ale je nám menej nepríjemná. Ak sa nám na jazyku rozpúšťa niečo sladké, slané, mastné alebo korenisté – tieto chute sa odborne nazývajú aj umami (z jap. pochúťka – jedna z piatich základných chutí, ktoré človek vníma špecializovanými receptormi na jazyku – pozn. prekl.) – náš organizmus vie, že ide o potravinu bohatú na živiny a teda životne dôležitú. Slaná a kyslá chuť okrem toho bezprostredne reguluje hladinu vody a minerálov v tele.

Senzory zodpovedné za uvedomovanie si chutí sa nachádzajú v špecializovaných zmyslových bunkách v ústach, predovšetkým na jazyku. Na jazyku sa nachádzajú štyri druhy takzvaných papíl s 9 000 chuťových pohárikov. Tieto sekundárne zmyslové bunky vedú informáciu o chuti zakódovanú do elektrického impulzu k aferentným mozgovým nervom, ktoré ju zase transportujú cez talamus do kôry, kde sa odohrá jej uvedomenie si, ako aj do lymbického systému, ktorý vyvolá zodpovedajúce emócie. Je to svet pocitov, nie rozum, ktorý rozhoduje o tom, či je niečo chutné, alebo odporné, pretože pri takej základnej činnosti, akou je prijímanie potravy, nie je možné dlho rozmýšľať, či je pre nás niečo dobré alebo nie – toto nám pocity povedia ucelenejšie, priamejšie a zodpovednejšie ako náš logicky pracujúci mozog, ako si sám o sebe myslí.

Predpokladá sa, že chuťový a čuchový zmysel sú s lymbickým systémom užšie spojené ako sluch alebo zrak, aby mohli svoje informácie spracovávať ešte rýchlejšie a bez prekážok. Pritom musím zdôrazniť, že chuť znamená z 90 % cítiť. Kto už nič necíti čuchom, nikdy nebude mať ani diferencované chuťové vnemy. Chuť vzniká kombináciou oboch zmyslových dojmov, pričom vôňa v ústach sa zdá byť iná ako vôňa mimo úst. Inak by nemohol napríklad plesňový syr, šíriaci v chladničke odpudivý zápach, chutiť na jazyku tak fantasticky.

Citlivka: o hmate

Poznáte hru, keď zavriete oči a partner vám pierkom prechádza od zápästia po vnútornej strane ruky smerom hore? So zatvorenými očami máte nakoniec určiť, kedy sa špička pierka nachádza na vnútornej strane vášho lakťa. Výsledok je ohromujúci: najčastejšie povieme stop príliš skoro. Ak chcete vyhrať, poškrabte sa pred testom nenápadne na lakti, potom budete cítiť veľmi presne, kedy príde pierko na dotyčné miesto, a partnerovi dáte vždy na tom správnom mieste znamenie, aby zastal. Bohužiaľ, nemôžem inak, ku každej takejto hlúpej hre mi napadne nejaký trik, toto sú moje skutočné úlety. Ale možno tým okúzlite svoje okolie.

Menej známy je nasledovný experiment: prekrížte pravý ukazovák s prostredníkom. Teraz zavrite oči a s prekríženými prstami sa dotknite špičky nosa. Máte pocit, akoby ste sa dotýkali dvoch špičiek.

HRA S CHAOSOM POCITOV

Táto ilúzia bola rozhodujúcim trikom pri jednom z mojich prvých kúzel, ktoré som ako dieťa predvádzal príbuzným na rozličných rodinných oslavách. Na tento trik potrebujete servítku, guľôčku a jedného diváka.

• Poproste spoluhráča, aby si prekrížil ukazovák a prostredník.

• Teraz mu položte na ruku s prekríženými prstami servítku a požiadajte ho, aby sa prstami dotkol guľôčky. Váš náprotivok si bude myslieť, že sa dotýka dvoch guľôčok.

• Ak servítku odstránite, bude zjavné, že to bola len jedna guľôčka. Keď som mal päť rokov, moji príbuzní sa vždy tešili z takýchto umeleckých kúskov. S pribúdajúcimi rokmi som vymýšľal ďalšie efekty. Tak či onak tieto hry dokazujú, že aj hmat nás veľmi ľahko oklame a my vyvodíme nesprávne závery.

O synapsách, pigmentoch, tvrdej koži a spol.

Koža je náš najväčší zmyslový orgán, patria k nej aj sliznice, je zodpovedná za zaznamenanie troch rozličných zmyslových vnemov: tlak, dotyk a vibrácie. V rozšírenom zmysle k nim patrí aj vnímanie teploty a bolesti. Pri hmate rozlišujeme taktilné vnímanie, ide pritom o pasívny dotyk, a o haptické vnímanie, pri ktorom ide o aktívne rozpoznanie nejakého predmetu. Hmat najčastejšie dávame do súvisu s pojmom „pocit“. Napríklad sa pýtame: „Aký je to pocit?“ keď niekoho šteklíme, hladkáme alebo štípeme, alebo ak sa niekto rukami dotýka určitého predmetu alebo látky. Tomuto zmyslu pripisujeme – ľahšie ako iným –, že v nás dokáže vyvolať emócie, nech už ide o príjemné zimomriavky, šteklenie, alebo bolesť. V tomto prípade je prechod od telesného cítenia cez citlivé cítenie (telesne aj duševne) až k emočnému cíteniu plynulý.

Hmat sprostredkováva mozgu nielen potrebné informácie rozpoznávajúce formu, hmotnosť a povrchovú štruktúru nejakého predmetu, ale slúži aj na vnímanie vlastného tela. Stojím na pevnom podklade? Je horúca platňa sporáka dosť vzdialená od mojej ruky? Mám rád toto hladkanie, alebo mi pripadá skôr ako nepríjemné šteklenie? Pocit tlaku v chodidlách nám hovorí okrem iného o polohe nášho ťažiska v tele a umožňuje nám bezpečný pohyb vpred.

Hmatový vnem si uvedomujeme pomocou mechanických, tepelných receptorov a nociceptorov (receptor registrujúci bolesť – pozn. prekl.), ktoré sa vo zvýšenej miere nachádzajú na špičke jazyka a na končekoch prstov. Ak by ľudské prsty neboli také citlivé, nemohli by nevidiaci vďaka Braillovmu písmu čítať text. Koža na chrbte vykazuje najmenšiu koncentráciu receptorov, čo však nebráni tomu, aby nám po chrbte neprebehli občas príjemné alebo nepríjemné zimomriavky. Intenzitu, trvanie a oblasť dotykovej informácie možno presne určiť súhrou rozličných dotykových a tlakových receptorov. K tomu nám dodávajú receptory tepla, prípadne chladu rovnako presné pociťovanie teploty, pričom teplotu registrujeme povrchom kože a jej hodnoty sa miechou (medulla spinalis) prenášajú do patričnej oblasti mozgu.

Dnes vieme, že hmat má základný význam pre duševný a telesný vývoj dieťaťa. Už tesný telesný kontakt novorodenca s matkou trénuje tento zmysel a pozitívne sa odráža na jeho ďalšom vývoji. Oproti tomu deti, ktoré mali málo dotykov, alebo ich nemali vôbec a nedostalo sa im lásky, skutočne trpia. Na rozdiel od detí, ktoré mali dostatok pozitívneho telesného kontaktu so svojimi rodičmi, majú tieto deti oslabený imunitný systém a nízke sebavedomie. Vzťah rodičia – deti sa rozvíja a prehlbuje odo dňa narodenia práve telesným kontaktom.

Bolesť neustupuje! Dnes sa pokúšame aj tú najmenšiu bolesť potlačiť tabletkami proti bolesti a prostriedkami na jej utlmenie. Bolesť považujeme za niečo negatívne. Bez bolesti, aspoň tak si to myslíme, by sme boli na tom oveľa lepšie. Ale vedci a lekári sú zajedno: bez bolesti by nebol možný normálny a zdravý život. Bolesť je vyvolaná nervovým podráždením a vzniká procesmi spracovania v mozgu. Bolesť slúži ako systém varovania. Ľudia, ktorí majú tento systém narušený, sa často nechtiac sami zraňujú a často práve preto utrpia ťažké poškodenia. Zvlášť kĺby týchto ľudí sú mnohokrát už v detstve opotrebované a zničené. Ale ak sa tento dôležitý systém vykoľají a permanentne hlási bolesť, človek trpí patologickými bolesťami, ktoré mu môžu urobiť zo života peklo. Pri normálnych, ako aj patologických bolestiach nervové tkanivá vysielajú signály o poškodení tkanív do mozgu, v ktorom sa vyvolá poplašná reakcia vo forme bolesti. Tieto nervové vlákna nazývame nociceptory a patria k najpočetnejším nervovým vláknam v našom tele. Náš mozog však nemá schopnosť bolesť len vyrábať, dokáže ju aj blokovať. Pri tomto procese sa sprostredkovanie impulzov bolesti blokuje. Túto prácu často preberajú mediátory, akými sú napríklad telu vlastné endorfíny. Ak nejakého tvora prenasleduje nebezpečný dravec, tieto látky môžu bolesť vzniknutú zranením potlačiť, aby mohol ujsť. Príčinu bolesti endorfíny neodstraňujú tak ako väčšina utlmujúcich prostriedkov a tabletiek proti bolesti, ale pocit bolesti blokujú alebo utlmia len na určitý čas.

HALUCINÁCIE – KEĎ SA MOZOG MÝLI

O halucináciách hovoríme vtedy, keď sa naše subjektívne vnímanie odlišuje od toho, čo môžeme objektívne zmerať. Preto nám pripadá rýchle premietanie statických obrázkov v kine alebo flipbook (detská animácia, dieťa si nakreslí do bloku rozfázovaný pohyb a potom rýchlym listovaním vznikne animácia – pozn. prekl.) ako plynulý pohyb, alebo paralelne bežiace línie vnímame ako trhaný pohyb, prípadne vlnenie už len samotným usporiadaním iných geometrických tvarov. Ale oklamať sa dá nielen oko, náchylné na to sú aj ostatné štyri zmysly, pričom tento omyl musíme hneď vysvetliť: to všetko nie sú omyly zmyslov, ale omyly mozgu. Zmysly prenášajú exaktné informácie. A práve mozog z toho vyvodí zlé výpočty, prípadne chybné závery, ktoré nesúhlasia s objektívne merateľnou skutočnosťou. V čom spočíva, že sa občas mozog mýli, nie je celkom známe.

Predpoklady, napríklad tie od amerického psychológa, profesora Marka Changiziho, vychádzajú z toho, že mozog neustále vytvára myšlienky o tom, čo sa stane v nasledujúcej chvíli. Informácie z vonkajšieho sveta dorazia do mozgu s oneskorením jedna desatina sekundy, ale mozog s nimi už počíta a vyhodnocuje, ako sa zmení naše okolie v budúcnosti. Mozog počíta aj s približnými možnosťami, inak by sme nechytili napríklad loptu. Changiziho teóriou možno vysvetliť len asi 50 optických klamov. Ďalším pokusom o vysvetlenie je, že mozog neustále porovnáva zmyslové vnemy s už existujúcimi skúsenosťami a aktuálnu situáciu vyhodnocuje ako pomer oboch. Ak sa niečo odkláňa od normy, mozog sa napriek tomu pokúša v celej situácii nájsť niečo, čo pozná. Možno preto spoznávame niekedy v oblakoch ovečky a v kráteroch Mesiaca vidíme tvár.

Úvaha o myšlienkach

V istom pokuse rozdelili 65 študentov do dvoch skupín. Pýtam sa sám seba, prečo profesori – nepochybne výlučne inteligentní ľudia – si na pokus vyžadujúci dve skupiny zobrali 65 študentov. Nechcem byť mudrlant, ale nebol by na takýto pokus vhodnejší počet 64 alebo 66? Polovicu osôb požiadali, aby sa rozpamätali na čas, keď sa cítili osamotení alebo zavrhnutí. Druhá polovica si mala spomenúť na životnú fázu, keď ich okolie akceptovalo a cítili sa veľmi dobre. Potom mali účastníci odhadnúť teplotu v laboratóriu. Skúste hádať, ako to dopadlo. Skupina, ktorá sa cítila zavrhnutá, odhadla nižšiu teplotu ako tá s pozitívnymi spomienkami. Mimochodom: pocit sociálneho chladu zachádza až tak ďaleko, že ľudia, ktorí sa v myšlienkach zaoberajú obdobím úplnej sociálnej izolácie, zjedia teplú slanú polievku a nápoje, ale chutnú zmrzlinu nechajú bokom. Je to tá sloboda myšlienok, ktorú myslíme?

PRAVDA O PRAVDE

Tento pokus má celkom zvláštny význam a predstavuje takzvané jadro tejto knihy. Znie takto: naše myšlienky citeľne vplývajú na to, ako vnímame okolitý svet. Myšlienky majú veľkú silu, majú moc nad nami a nad našou skutočnosťou. Ak sa vám teda podarí svoje myšlienky riadiť správnym smerom, máte v rukách veľmi cenný pomocný prostriedok.

Voľba jedla sa dá ovplyvniť aj počítačovou hrou: 52 študentov rozdelili do štyroch skupín. Tentoraz profesori pochopili, že číslo 52 je vhodné na vytvorenie štyroch skupín. Účastníci sedeli oddelene pri počítačoch a hrali loptovú hru. Mysleli si, že môžu sami rozhodnúť, komu loptu prihrajú. To však nebola pravda, počítač určoval, komu sa lopta prihrá. Polovica študentov ju dostala len dvakrát, a to hneď na začiatku. Počas zvyšku hry ju už nedostali. Po hre bolo pre študentov pripravené občerstvenie. A vy už tušíte, že účastníci s negatívnou skúsenosťou siahli predovšetkým po teplých jedlách a nápojoch.

Ako veľmi môže správny výber slov nasmerovať náš náprotivok na určité myšlienky, ukazuje už samotný názov tejto knihy – bez toho, aby som ho znova spomenul, určite teraz myslíte na správne zviera v zodpovedajúcej farbe. My – teda vy – ani nemôžeme inak. Slová nás teda privádzajú do určitých nálad. Ako veľmi ovplyvní ostatných už len naša reč, sledujem zakaždým, keď uvádzam ľudí do tranzu a oni potom nevedia vysloviť ani vlastné meno, alebo im od toho momentu ochrnú niektoré časti tela. Spúšťačom týchto fenoménov je len a len voľba správnych slov a ich správne zdôraznenie. Práve mi napadá ešte jeden dobrý príklad: nedávno som po jednej svojej prednáške v Hamburgu videl v televízii zaujímavú správu. Hovorilo sa v nej, že istá veľká nemecká servisná spoločnosť iba správnym výberom slov v dotazníku nelegálne ovplyvnila výsledky prieskumu. A to sa dalo veľmi jednoducho: odborníci z oblasti výskumu verejnej mienky totiž otázky vedome nepostavili neutrálne, ale prešpikovali ich manipuláciami. V samotnej otázke bola skrytá sugescia, napríklad obraz, ktorý opýtaného obral o nestranný pohľad. Rovnako ako názov tejto knihy.

Konkrétny príklad na túto tému: predstavte si, že v rozhovore dostanete otázku: „Máte pochopenie pre nelegálne štrajky zamestnancov?“ Metóda je veľmi elegantná: keby štrajky boli nelegálne, s najväčšou pravdepodobnosťou by ste pre ne pochopenie nemali. Presne podľa toho väčšina opýtaných zaškrtla slovíčko „nie“. Sugestívna otázka viedla k tomu, že vaše myšlienky boli nasmerované určitým smerom, presne v zmysle klienta. V tomto prípade ide o formu zradnej manipulácie, pretože mnoho nepozorných opýtaných si ju nevšimne. Myšlienky teraz už vôbec nie sú slobodné. Neutrálna otázka by znela: „Aký je váš postoj k štrajkom zamestnancov?“ V našom prípade tí, čo mali skúmať verejnú mienku, verejnú mienku ovplyvnili. A je to ešte horšie: naše myšlienky nielen že nie sú slobodné, ale čím väčšia je skupina, v ktorej sa nachádzame, tým ľahšie sme ako jej člen ovplyvniteľní. Pri opise fenoménu stádového inštinktu som to už stručne uvádzal (str. 44 a nasl.).

Moja skúsenosť so stand-up komikmi (stand-up je forma komédie, pri ktorej účinkujúci hovorí priamo k divákovi, zvyčajne rozpráva veľa za sebou nasledujúcich humorných príbehov, krátkych vtipov a „šplechov“ – komický výstup „na stojáka“ – pozn. prekl.) to len zvýrazňuje. Keď som v klube v New Yorku videl vynikajúceho komika, stalo sa, že som sa potom nahlas smial aj na slabších vtipoch. Celá sála bola v tej správnej nálade, a keď sa všetci zadúšali od smiechu, ani ja som neodolal tejto atmosfére. V tej chvíli som ani nič iné nechcel, koniec koncov do toho klubu som šiel, aby som sa zabavil. Ak by som si toho istého komika pozrel sám doma na videu, asi by som sa na vtipoch až tak nezabával. V tejto situácii by som bol doma sám ako prst a mal by som k celej veci úplne iný prístup. Rozhodne však existuje výnimka: ak na svojich cestách vlakom sledujem americkú situačnú komédiu Seinfeld, musím sa smiať, aj keď som úplne sám. A to napriek tomu, že všetky časti už poznám naspamäť. Ak to vôbec neviete pochopiť, určite ste seriál videli s dabingom. To som dokonca plakal, pretože bol veľmi zlý. Tie pointy sa jednoducho nedajú preložiť. Dôvodom je, že kultúrne rozdiely medzi divákmi sa synchrónom jednoducho nedajú prekonať.

Táto téma medzikultúrneho prenosu ma fascinovala natoľko, že som svoju diplomovú prácu venoval prekladu situačných komédií na príklade Jerryho Seinfelda. Pri jednom lete – bol som práve na svadobnej ceste – spravila letecká spoločnosť tú chybu, že na palube v noci premietala jednu časť seriálu Seinfeld. Rád som ostal hore, aby som si ju pozrel. Predstavte si, v lietadle bolo v tej chvíli veľa spiacich cestujúcich. Medzi nimi sedím ja a dám sa vtiahnuť do komédie, a to nie hocijakej, ale tej najlepšej situačnej komédie zo všetkých. Na jednom z vtipov som sa smial tak nahlas, že som vystrašil nielen svoju čerstvú manželku, ale aj spiacich cestujúcich tri rady za mnou. Tým mi pripadala situácia ešte vtipnejšia... Môjmu manželstvu to neuškodilo – vždy som bol taký, to moja žena vedela už dávno – a z tých cestujúcich som už aj tak nikdy nikoho nevidel. Takže to nebolo až také zlé, ale zrazu bola téma mojej diplomovej práce jasná.

Napriek tomu takáto skúsenosť je skôr výnimkou. Väčšina zážitkov ukazuje: v skupine sa smejeme častejšie a dlhšie, ako keď sme sami. Ak sa v kine alebo v divadle všetci otočia, chceme to urobiť aj my. Bohužiaľ, je to rovnaké aj pri negatívnych emóciách: ak je veľa ľudí agresívnych, je veľmi pravdepodobné, že sa touto zúrivosťou dáme nakaziť. V tom je však veľké nebezpečenstvo. A dejiny poznajú trpké príklady tohto fenoménu. Vďaka Bohu, sugescia funguje oboma smermi. Napríklad pri inšpirujúcich zážitkoch. Spomeňte si len na futbalové leto 2006. Aj ten najzdržanlivejší malomeštiak mal na aute zástavku a pri oslavách sa utrhol z reťaze. Preto tak rád vystupujem v divadlách. Zábava sa prenáša na publikum rýchlo. Ešte v časoch, keď som bol kúzelníkom, musel som sa oveľa viac namáhať, aby som dosiahol u divákov želanú reakciu.

Vo veľkých skupinách vstupujeme ako jednotlivci do masy a veľmi rýchlo sa cítime ako súčasť veľkej veci. Z určitého pohľadu ňou aj sme. To je dôvod, prečo sa malí, škaredí pubertiaci plní pupienkov na veľkom koncerte pod otvoreným nebom stratia ako dym, pričom na intímnom kurze tanca nezvládnu ani osloviť dievča, s ktorým by si radi zatancovali. Na veľkých komediálnych podujatiach sa ľudia idú usmiať na smrť, pričom pointa nebola až taká dobrá, a na Svätopeterskom námestí tisícky ľudí spontánne uctievajú pápeža. Doma však mnoho z týchto ľudí nežije ani kresťansky a ani pravidelne nechodia do svojho malého dedinského kostola. Pochopte ma, prosím, správne: nehodnotím tieto skutočnosti, len sa snažím zdôrazniť silu más.

Mylným predstavám a chybným záverom podľahneme len vtedy, ak si neuvedomíme, čo sa práve deje. Bolo by vhodné, aby sme sa na situáciu pozreli inak, zachovali si sám od seba odstup. Ak sa vrátime o krok späť a na vec sa pozrieme z inej perspektívy, všetky tieto mechanizmy zrazu nefungujú. Aj k tomuto sa ešte bližšie vrátim v 2. kapitole Preformulovanie: je potrebná zmena pohľadu. To znamená, že samotná vedomosť o manipulácií spôsobuje, že manipulácia prestáva byť absolútna. Napínavá téma. Pretože sugescie sú na jednej strane nebezpečné a v nesprávnych rukách môžu byť zbraňou, na druhej strane, a to považujem za nanajvýš fascinujúce, môžu byť aj veľmi nápomocné. V každom prípade pre mňa osobne je sila sugescie predovšetkým pozitívna. Pomocou autosugescie sú ľudia schopní podávať absolútne špičkové výkony.

Pokúste sa teda na skutočnosti pozerať skôr nestranne a neutrálne – tak, ako najlepšie viete. Pozorujte a akceptujte všetko tak, ako to naozaj je – a nie ako to, čím si myslíte, že to je. K tomuto cieľu sa priblížime už o trochu viac, keď vypátrame, aké motívy má ten druhý. Zmena pohľadu vždy pomôže a rozširuje spektrum myslenia. Vďaka tejto mentálnej podpore sa približujeme k vytúženej slobode myšlienok.

Rozmýšľať o trápení a vlastnoručne vytvorené prekážky

Film o Batmanovi Temný rytier prijalo publikum s takým nadšením preto, lebo v ňom bolo jednoducho všetko dobré: veľmi dobrí herci – Heath Ledgers sa tak vžil do úlohy Jokera, že pár mesiacov po dokončení filmu zomrel na predávkovanie liekmi, výborné nastavenie kamier a zábery, perfektná filmová hudba a veľmi dobrý scenár. V ňom autori poskytli nielen zaujímavé pôvodné vzory, ale aj početné paradoxy, čo sa týka komunikácie.

Na zdôraznenie tohto všetkého sa jedna z najlepších scén odohráva na lodi. Predstavte si nasledujúcu scénu: dva plne obsadené trajekty nemôžu ďalej plávať. Nedajú sa riadiť a nachádzajú sa uprostred rieky bez akejkoľvek možnosti ísť ďalej. Okrem toho sa prerušilo rádiové spojenie, čo znemožňuje komunikáciu medzi nimi a zvyškom sveta. Oba trajekty prevážajú cestujúcich, jeden ťažkých zločincov, druhý bežných ľudí. Zloduch umiestnil na obe lode veľké množstvo výbušniny. Môže ju podľa ľubovôle kedykoľvek odpáliť. Okrem toho kapitáni oboch lodí majú diaľkové ovládanie, ktorým môžu výbušninu na druhej lodi odpáliť.

A tu sú podmienky zloducha Jokera: ak sa niekto pokúsi loď opustiť, odpáli obidve bomby a všetci zomrú. Loď, ktorá prvá stlačí ovládanie na odpálenie bomby, zabije síce všetkých ľudí na druhej lodi, ale jej pasažieri ostanú nažive. Ak sa cestujúci na oboch lodiach do určitého termínu nerozhodnú, vyhodí Joker obe lode do vzduchu.

To by mohla byť jedena z najstrašnejších scén, akú si dokážeme predstaviť. Aj tu, ako aj na iných miestach v tejto knihe ide o rozhodovanie: obetujem druhého, aby som zachránil sám seba? Ovplyvní v konečnom dôsledku moje rozhodnutie fakt, že v jednom prípade ide o ťažkých zločincov? A čo si myslia oni? Joker príznačne nazval túto hru „sociálny experiment“.

Táto veľkolepá filmová scéna vychádza z princípov teórie hier. Je odborom aplikovanej matematiky. Analyzujú sa tu takzvané systémy – v tomto prípade je systémom scéna s loďami – s viacerými aktérmi, rozumej cestujúcimi. Ide o to analyzovať a odvodiť rozhodovacie správanie v konfliktných situáciách. Časť, na ktorú sa vzťahuje táto scéna, sa v teórii hier označuje ako „väzňova dilema“, ktorú ste už spoznali v 1. kapitole (str. 59 a nasl.) Teória hier a väzňova dilema.

Krátke pripomenutie: Prokurátor drží vo vyšetrovacej väzbe dvoch obžalovaných. Obaja sú podozriví, že sa zapojili do lúpeže. Prokurátor však skutok nemôže dokázať, nestačia mu na to dôkazy, ktoré má k dispozícii. Múdry právnik sa obráti na oboch podozrivých. Vysvetlí im, že na obžalobu potrebuje priznanie. Ďalej im vysvetlí, že ich môže obviniť len s ilegálnej držby zbraní, ak vinu obaja poprú. V tom prípade ich v najhoršom odsúdia na šesť mesiacov. Ak sa k činu priznajú obaja, advokát sa postará o to, aby si odsedeli len najnižšiu sadzbu, čo znamená pre každého dva roky. Ak sa prizná len jeden a druhý bude vinu stále popierať, ten, čo sa prizná, bude vystupovať v úlohe korunného svedka a obíde bez trestu, pričom druhý, ktorý sa vôbec nepriznal, dostane najvyšší trest: 20 rokov odňatia slobody. Potom právnik poslal oboch späť do ich cely a zabránil im v akejkoľvek vzájomnej komunikácii. Prekérna situácia, však? Vžite sa do nej, samozrejme, preto nemusíte hneď spáchať trestný čin. Môžete si byť istí: myšlienky oboch zatknutých vírili ako divé. A aké je riešenie? Ak sa na to pozrieme racionálne, odpoveď je jasná: pol roka väzenia je lepšia možnosť ako dva roky a určite lepšia ako dvadsať rokov. Pre oboch odsúdených je teda najrozumnejšie nepriznať sa. Toto je jedna stránka veci. Ale predstavte si, čo sa odohráva v ich hlavách, keď sedia v cele bez možnosti spolu hovoriť. Prirodzene, vedia, že pre oboch by bolo najrozumnejšie nepriznať sa. Čo sa však stane, keď ten druhý nebude mlčať... napokon by šiel domov bez trestu. Z hľadiska oboch väzňov sa zdá na chvíľu najlepšou voľbou priznať sa. „Ak sa k činu priznám a ten druhý nie, budem to možno práve ja, koho prepustia“ – týmto smerom sa budú uberať myšlienky oboch.

Krátko nato začnú myšlienky víriť ďalej: „Predpokladajme, že sa priznám, potom nás oberiem o možnosť, ktorá by bola najrozumnejšia pre oboch. Keby sme obaja držali jazyk za zubami, obaja by sme šli do väzenia len na šesť mesiacov. Okrem toho prídem o dôveru svojho partnera, ak všetko prezradím. Ďalej sa priznaním vystavím nebezpečenstvu, že partner je rovnaký zradca ako ja. Vtedy by sme obaja mysleli len na svoje osobné výhody a obaja pôjdeme na dva roky do väzenia – prirodzene, šesť mesiacov by mi bolo milších. Ale na to musíme obaja čin popierať.“ A tak myšlienky začnú zase odznova víriť a neprestanú.

Táto situácia je jednoducho neriešiteľná – je bezvýchodisková. Aj keby obaja nejako dokázali spolu komunikovať, bolo by len otázkou dôvery, čo sa potom stane. Po spoločnej dohode by sa myšlienky točili okolo inej témy: „Čo ak ten druhý dohodu nedodrží?“ Pri týchto úvahách prídu obžalovaní nakoniec k záveru, že o sebe premýšľajú rovnako.

Dôvera jedného v toho druhého teda závisí od toho, ako intenzívne sám verí, že ten druhý dôveruje jemu. A tak ďalej a tak ďalej... Tým sme sa dostali k najväčšiemu požieračovi energie a myšlienok, aký existuje: „Čo si myslím, že si myslia o mne tí druhí?“ Na základe uvedeného scenára je určite jasné, že náš problém nemá naozajstné riešenie. Napriek tomu mám niekoľko návrhov:

• Nežite v Gotham City, nedostanete sa do konfliktu so škaredým Jokerom.

• Žite tak, aby ste nepáchali zločiny, nebudete mať problémy so ľstivými prokurátormi.

• Prestaňte sa pýtať sám seba, čo si o vás myslia druhí. Radšej sa hneď svojho náprotivku na to opýtajte.

Predpokladajme, že chcete pokračovať v rozmýšľaní, čo si o vás myslia druhí, potom to pre vás môže mať ďalekosiahle následky. Môže sa veľmi ľahko stať, že sa všetky vaše predpoklady potvrdia len preto, že ich máte. Tento fenomén označil Paul Watzlawick (americký psychológ, psychoterapeut a filozof rakúskeho pôvodu – pozn. prekl.) v podobnom kontexte ako samonapĺňajúce sa proroctvo. To niekedy znamená, že udalosti privoláme práve tým, že sa im pokúšame zabrániť – a to všetko len pre naše nezmyselné a chybné myšlienky. K tomuto uvádza známy konštruktivista tri predpoklady:

• Potrebujete očakávanie alebo podozrenie, že sa stane niečo konkrétne. Tento predpoklad vychádza alebo z vlastných myšlienok, alebo naň poukážu iní ľudia.

• Ďalšou podmienkou, aby vám myšlienky neprestajne vírili v hlave, je, aby ste túto predtuchu definovali ako skutočnosť – takže nie už len ako čistú domnienku. Proti tejto vami vykonštruovanej skutočnosti sa pokúste odteraz nasadzovať všetky prostriedky, aby ste jej zabránili.

• Tretím predpokladom je, že o tejto vami definovanej skutočnosti budete rozprávať iným.

Dajme tomu máte pocit, že vaši kolegovia o vás hovoria za vaším chrbtom zle a tajne si robia na váš účet hlúpe vtipy. Z tohto podozrenia si vytvoríte v hlave vami definovanú skutočnosť: odteraz je ohováranie faktom a nie len podozrením. To je prvý krok vedúci k tomu, že sa vaše myšlienky budú uberať zlým smerom.

Aby ste sa tejto pasci vyhli – treba znova zdôrazniť, že to možno vôbec nie je pravda –, začnete byť k svojmu okoliu nedôverčivejší. Budete sa pýtať sám seba, s čím sa komu ešte môžete zdôveriť, a budete kolegov upodozrievať, že všetko, čo poviete, chcú použiť proti vám. Ste neustále v strehu a dávate si čertovský pozor na to, ako sa správate. Tým prestanete pôsobiť prirodzene a začnete pôsobiť veľmi neisto. Odteraz je už len otázka času, kedy si to kolegovia všimnú a začnú sa o tom rozprávať – pravdepodobne za vaším chrbtom. A vy raz naozaj spozorujete, ako si šepkajú – a predovšetkým o kom. Quod erat demontrandum – vaša predtucha sa naplnila.

Paul Watzlawick pozná ešte mnoho takýchto prekrásnych príkladov na samonapĺňajúce sa proroctvo, z ktorých uvediem len niektoré: osadilo sa veľa dopravných značiek obmedzujúcich rýchlosť. Čím viac takýchto dopravných značiek je, tým rýchlejšie vodiči jazdia. A pretože veľa vodičov jazdí prirýchlo, je potrebné osadiť viac značiek. To je začiatok konca.

Ďalší príklad: pretože existuje veľa ľudí vyhýbajúcich sa plateniu daní, štát má málo peňazí. Aby túto dieru vo financiách zaplnil, zvýši sa výška odvodov. A to zase vedie k tomu, že pri vyšších sadzbách sa čoraz viac občanov pokúša zatajiť svoje príjmy. Tieto hry myšlienok sa dajú použiť aj na celé štáty – pod heslom „horúčkovité zbrojenie“ – alebo na národné hospodárstva – pod heslom „cenové špirály“. Svoj pôvod majú často v nesprávnom vyvodení záverov alebo v chybných predpokladoch. Tieto nesprávne myšlienky vedú k proroctvám, ktoré sa uskutočnia len preto, že sa na ne vôbec čo len pomyslelo. Alebo, aby sme to vyjadrili slovami Paula Watzlawicka: „Predpovedanie udalosti vedie k jej realizácii.“

V kalifornskom Monterey som mal toho najschopnejšieho učiteľa dejín, akého som si len mohol priať. Jeho prednášku som vynechal len raz: presunuli ju z obvyklého termínu poobede na skorý večer. Nanešťastie práve vtedy šiel v televízii známy seriál Seinfeld – a Jerry vyhral (hlavný hrdina seriálu sa volá Jerry Seinfeld – pozn. prekl.). Na profesorových prednáškach som počul skutočnosti, ktoré ma nútili premýšľať. Jednou z mojich najobľúbenejších príhod z tých čias bola príhoda amerického režiséra z čias éry McCarthyho, z konca štyridsiatych rokov do polovice päťdesiatych rokov minulého storočia. Toto obdobie sa vyznačovalo silným protikomunistickým postojom Američanov. FBI kontroloval napríklad všetkých zamestnancov v štátnych službách, ako aj mnohé známe osoby, aby ich odhalili ako nepriateľov demokracie. Medzi nimi bolo mnoho známych umelcov, hercov a režisérov. Stačila len takzvaná vhodná pochybnosť na to, aby osobu obvinili z komunizmu. Napríklad Charliemu Chaplinovi preto zamietli cestu späť do USA. Bol len nakrátko v Anglicku, aby propagoval svoj nový film Vo svetlách rámp. To bol začiatkom päťdesiatych rokov náhly koniec jeho kariéry.

V tom období panoval v USA určitý druh honby na čarodejnice. Aj istý známy režisér, ktorý s komunizmom nemal vôbec nič spoločné, žil vo veľkom strachu, že ho očiernia. Všade videl prízraky a nahováral si, že ho FBI sleduje. Na ochranu si najal viacerých súkromných detektívov. Mali preventívne zbierať dôkazy, že nie je komunista. O pár týždňov mal niekoľko obalov na spisy plných dôkazovými materiálmi: čiže nebol ľavičiar a mohol to dokázať. Odvtedy už nedostal žiadnu zmluvu. Celý zdesený sa ohlásil u svojich bývalých objednávateľov, vo filmových štúdiách a pýtal sa, prečo nedostáva nové ponuky. Odpoveď bola jednoduchá: všetci získali dojem, že je komunista, a komunistov nezamestnávajú. Táto informácia režiséra upokojila a myslel si: on predsa môže dokázať, že nie je komunista, práve preto si najal detektívov, aby zozbierali patričný dôkazový materiál. „Zbláznil si sa?“ odpovedali zodpovední vo filmových štúdiách. „Teraz je nám jedno jasné, v posledných týždňoch tu stále behali podivné typy a všetci sa na teba pýtali. Chceli vedieť, či si komunista.“ Režisérovi všetky jeho dôkazy nepomohli. Musel si hľadať novú prácu. Mimochodom, tento príklad jasne dokazuje platnosť ďalšieho pravidla: „Energia nasleduje pozornosť.“ Ak by režisér svoju pozornosť zameral na to, čím naozaj je, a nie na to, čo nie je, príhoda by bola dopadla určite inak.

Na to, aby ste sa dostali z takejto situácie, existuje len jediný účinný prostriedok: hovorte s ľuďmi okolo seba. Prestaňte sledovať podozrenia ako nemenné skutočnosti a opýtajte sa dotyčných priamo, či je váš dojem správny alebo nie. Nedostanete vždy čestnú odpoveď, ale aj ňou sa priblížite o kúsok k pravde. Budete prekvapení, ako často budete musieť poopraviť svoj názor. Ak však svojimi predpokladmi trafíte do čierneho, potom pomôže len rozhovor, ktorým sa všetko vysvetlí.

Keď som bol žiakom na vyššom stupni, zmenil som školu, lebo vtedy som nebol ani zďaleka taký sebaistý, ako by som mal byť. Prihlásil som sa do triedy svojho najlepšieho kamaráta, lebo som chcel byť v jeho blízkosti a potreboval som jeho priateľstvo. V posledný deň prázdnin zomrel. Je to ten priateľ, pre ktorého mám ešte stále v zásuvke odložený darček – možno si ešte na túto príhodu z mojej prvej knihy spomeniete. Nech to už bolo akokoľvek, bez svojho priateľa som bol zrazu v triede neistý a v očiach nových spolužiakov som sa správal trochu čudne. Malá skupina – aspoň taký som mal dojem – ma hneď zle odhadla a za mojím chrbtom si zo mňa robila žarty. A boli to práve tí, s ktorými by som sa rád kamarátil, lebo sa zdali byť fajn... Zakrátko sa ukázalo, že skutočne fajn boli.

Po čase som toho mal plné zuby a jedného z nich som počas voľnej hodiny oslovil. Povedal som mu, že mám pocit, že proti mne niečo má, a opýtal som sa ho, či je tento pocit správny. Zmätený mojou priamou otázkou mi odpovedal, že môj dojem je správny. Tým sme sa posunuli o veľký krok vpred. Nato som sa ho opýtal, prečo je to tak a čo by sme mohli spraviť, aby sme to zmenili. Táto voľná hodina bola najdôležitejšia v mojom živote, lebo spolužiak mi úprimne porozprával, ako moje správanie vplýva naňho a niekoľkých ďalších. Vy to už viete, sú to známe subjektívne pravdy. Hneď mi bolo jasné, že som urobil pár vecí, ktoré nevyhnutne viedli k tomu, aby si spolužiaci mysleli, že som hlupák. Bol to perfektný rozhovor. Jedného dňa sa medzi nami začalo hlboké a dlhotrvajúce priateľstvo a ja som zaň vďačný. V tomto prípade by bolo mlčanie hlúpe a hovoriť znamenalo pre mňa jednoznačne zlato.

Rozpoznávanie na troch úrovniach

Je možné vedome dať svojim myšlienkam iný smer a tým sa stať menej ovplyvniteľným. Môžeme sa o veľký kus priblížiť k nášmu cieľu, teda oslobodiť svoje myšlienky, a môžeme ich silu využiť vo svoj prospech. Na lepšie pochopenie si predstavme model, podľa ktorého je náš duch rozdelený na tri úrovne: vedomie, podvedomie a nevedomie.

Prvú rovinu tvorí naše vedomie, tak je to nastavené. Presne teraz ho využívate, aby ste prečítali tento text, aby ste slová dali do zmysluplnej súvislosti, aby ste prečítané analyzovali a nakoniec, dúfam, to aj pochopili. Pod úrovňou vedomia sa nachádza podvedomie. V ňom sa nachádzajú všetky informácie, ktoré prenikli cez vaše vedomie, či dokonca sa doň vôbec nedostali, ale napriek tomu existujú. Aj tu sú vaše emócie doma. Ešte o jednu úroveň hlbšie leží vaše nevedomie. Táto časť riadi napríklad vaše telesné funkcie. Srdce vám bije bez toho, aby ste sa o to museli starať. Môžete však vytiahnuť do popredia to, čo práve potrebujete. Až doteraz ste sa nikdy nezamysleli nad pohybom mihalníc pri mihnutí viečkom, však?

Teraz, keď som na to nasmeroval vašu pozornosť, je to iné. Vaše viečka sa zrazu stali časťou vášho vedomia a uvedomujete si každé ich mihnutie. Chvalabohu, po niekoľkých okamihoch sa to skončí – aká pekná slovná hračka.

Nevedomie

Táto oblasť sa nazýva aj „rozum tela“. Ním je riadený náš tlkot srdca, dýchanie, hladké svalstvo – teda aj trávenie –, ako aj náš imunitný systém. Toto všetko vieme automaticky hneď po narodení a čiastočne dokonca aj skôr. Aj keď mám niekedy pocit, že trávenie u novorodencov je niečím nevyspytateľným. Hraničí so zázrakom: mohli by sme si myslieť, že z niektorých detí vyjde oveľa viac, ako do nich vošlo. Ale to je určite len môj osobný názor.

Nevedomie je v ohraničenej miere schopné učiť sa. Známy Pavlovov pes (str. 14) po určitých pokusoch začal sliniť, ak počul príslušný signál. Stačil jeden tón a pes si s ním spojil fakt, že dostane potravu. Nevedomie dokáže ešte jedno dôležité: stará sa o to, aby sme prežívali emócie. Cítime. „Emócia“ a „pocit“ sú synonymá, teda „emocionálne“ neznamená nič iné ako „citové“. Podľa pocitu sa mení napríklad naše držanie tela, výraz tváre a tlak krvi – a to spätne pôsobí na to, čo cítime. Je nemožné všetky tieto reakcie naraz spôsobiť len rozumom.

Dôležité sú pritom ochranné funkcie nevedomia: telesnými funkciami riadi náš imunitný systém a naše reflexy. Ak v krčme zrazu oproti vám zboku vyrazí zaťatá päsť, automaticky si dáte pred tvár ruku bez toho, aby ste o tom premýšľali, a len čo cítite, že na vás lezie chrípka, vaše podvedomie začne pracovať na plné obrátky, aby chorobu porazilo. Nakoľko môžeme podporiť svoje reflexy a imunitný systém, si ukážeme v tejto knižke neskôr. Dokážeme usmerniť aj pocit bolesti, ako ešte uvidíme.

Podvedomie

Naše podvedomie ukladá všetky naše spomienky, skúsenosti, dojmy a postoje. V knihe Viem, čo si myslíš som vám predstavil pravidlo 7 plus mínus 2. Hovorí o tom, že zo všetkých informácií, ktoré na nás prúdia, sme schopní vedome vnímať päť až deväť súčasne. Všetky ostatné informácie si vedome neuvedomíme, ale v podvedomí sa zakotvia. Vedomie v zlomku sekundy filtruje zo všetkých podnetov pre nás tie najrelevantnejšie – a presne preto je svet pre každého z nás trochu iný. Všetko, čo sa naučíme, prejde cez naše vedomie, potom sa to sústavným opakovaním uloží do podvedomia či dokonca nevedomia.

Spomínate si ešte na svoju prvú jazdu v autoškole? Nebolo to zvláštne? Možno ste sa sami seba pýtali, ako to zvládnete: brzdiť, stláčať spojku a zároveň zaradiť správny prevodový stupeň. Pozerať do spätného zrkadla, obzerať sa cez plece a potom zapnúť smerovku. Možno ešte pridať plyn alebo odbrzdiť ručnú brzdu, aby sme zmenili jazdný pruh a šli ďalej. To všetko robiť naraz. Niekoho to zo začiatku poriadne zmätie.

A dnes, po niekoľkých tisíckach najazdených kilometrov ako skúsený šofér sa na to ako pozeráte? Rútite sa rýchlosťou 180 km za hodinu po diaľnici, ľavou rukou píšete esemesku, pravou hľadáte na rádiu stanicu, ktorá nevysiela len odpad, a zároveň rozmýšľate, prečo ten človek pred vami nie je taký dobrý šofér ako vy... Samozrejme, lepšie je, ak sa plne sústredíte na riadenie. Vysvetlenie vášho automatického konania: vďaka vaším skúsenostiam sa schopnosti potrebné na vedenie vozidla presunuli z vášho vedomia do podvedomia. Preto aj hudobník toľko cvičí: aby automaticky zvládol určité prstoklady bez toho, aby na ne myslel. Pozor: to je podstata – ide o to byť dobrý, pretože o svojom konaní už premýšľate.

Ak nejaký pohyb trénujete dostatočne často, presunie sa až do nevedomia a stane sa reflexom. Preto umelci bojových umení trénujú najdôležitejšie postupy tak dlho, až kým nedokážu bleskovo urobiť správny úder v správny okamih. Spravidla to funguje po 15 000 opakovaní. Ak niekto pri boji stratí čo i len zlomok sekundy, je krutý sám k sebe. V každom prípade ide o to nerozmýšľať.

Pretože veľa našich činností robíme podvedome bez toho, aby sme o nich rozmýšľali, má to neuveriteľnú silu. „Vieme“ tak veľa a nevieme vysvetliť prečo: konáme určitým spôsobom a netušíme prečo. Sme smutní, ale nepoznáme dôvod. Veľmi často by sme ho našli v podvedomí. Skrátka: väčšia časť toho, ak nie dokonca všetko, čo tvorí našu osobnosť, sídli tam, v podvedomí. Naše zvyky, naše správanie a naše dogmy, to všetko sa prejavuje na tomto mieste. Preto je to pre nás a naše nové smerovanie myšlienok dôležité. Programovanie podvedomia sa začína už v maternici, pretože nenarodené dieťa napríklad počuje od 18. týždňa. Ak chcete urobiť svojmu dieťaťu dobre, zahoďte cédečko so šlágrami a miesto toho mu púšťajte Wolfganga Amadea Mozarta, Johanna Sebastiana Bacha alebo Stievieho Raya Vaughana.

Všetky dojmy, ktoré sme počas života zažili, sa upevnili v našom podvedomí do zvykov a stali sa z nich naše súkromné okuliare. Nezvolili sme si ich preto, že by sme chceli, vytvorilo ich naše podvedomie. Naše zvyky sa tvoria na základe skúseností a spôsob ich spracovania sa vytvára naším podvedomím – a nie na základe nášho vedomého rozhodnutia. Preto je naša vôľa vždy slabá, ak nám chýba viera. Mám v podvedomí zakotvené, že reč sa nikdy nenaučím, potom môžem chcieť, koľko chcem: nikdy sa to nepodarí. Ak nebudem pevne veriť na úspech, žiadny nedosiahnem.

Hovorím z vlastnej skúsenosti: v šiestej triede gymnázia som prepadol pre jednu pätorku naviac z francúzštiny. Vtedy to bola pre mňa tvrdá rana. Vždy sa mi tá reč veľmi páčila a chcel som sa ju bezpodmienečne naučiť. Lenže moja vtedajšia učiteľka mi na to nedala šancu. Napríklad slovíčka ma skúšala pred celou triedou a robila si zo mňa zlé vtipy, keď som niektoré slovíčko nevyslovil správne alebo som ho nevedel vôbec. Ani si to neuvedomila a použila jednu z najlepších techník, aby človeka vydesila. Vytiahla ma z môjho dôverne známeho prostredia a vtiahla ma do iného, nad ktorým som nemal kontrolu. Pri tom výsluchu to bolo rovnaké. Keď učiteľka otehotnela, bol som ohromený. Nedokázal som si predstaviť, ako nejaký muž dobrovoľne trávi čas s takouto ženou – nebola ani pekná. Dostali sme učiteľku, ktorá ju mala zastupovať. U nej som sa na vyučovaní cítil hneď lepšie, lebo mi dala signál, že mi dôveruje. Pri písomných prácach sa mi však stále nedarilo. Nakoniec som aj tak prepadol a zmenil som školu.

Cez letné prázdniny som odcestoval s rodičmi do Francúzska a tam sa odohral môj kľúčový zážitok. Všimol som si, že sa naozaj dohovorím. Bol som schopný objednať si obľúbené jedlo, vedel som sa hrať s deťmi a aj sa s nimi porozprávať. Zistil som, že viem oveľa viac, ako som si myslel. V novej škole som mal okamžite z francúzštiny dvojku – látka síce pre mňa nebola nová, ale na tom nezáleží – a o niekoľko rokov neskôr som študoval prekladateľstvo a tlmočníctvo z angličtiny a francúzštiny.

Čo sa stalo? Jednoducho: zrazu som cítil úspech a od tej chvíle som si uvedomoval, že môžem niečo dosiahnuť. Viera a vôľa byť dobrý musia vždy ťahať za jeden povraz! Bezpodmienečne. Táto veta je pre mňa taká dôležitá, že ju musím zakončiť výkričníkom – aj keď vlastne výkričníky nemám rád. Mark Twain raz povedal: výkričníky pôsobia tak, akoby sa človek smial na vlastných vtipoch. Súhlasím s ním. Na tomto mieste sa mi napriek tomu zdá vhodný.

Dobrou správou teda je: so svojím podvedomím môžeme komunikovať a správnym myslením sa postaráme o to, aby sme tomu, čo je pre nás naozaj dôležité, skutočne verili. Pre silu myšlienok má podvedomie základný význam. Toto konštatovanie sa nám v knihe ešte veľakrát potvrdí.

O vedomí

V oblasti vedomia myslíme – alebo robíme – niečo, čo si pod tým pojmom za normálnych okolností predstavujeme. Koľko je sedem krát osem? Pravdepodobne sa teraz na chvíľku pozriete nahor, ústa máte pritom zavreté a odpoveď „56“ bude hneď nasledovať. Prichádza z vášho vedomia. Keď svoju pozornosť zameriame na jednu vec, tá sa automaticky vynorí z nášho vedomia. Myslíte ešte na mihanie viečok? Alebo sa vám znova vynorilo do vedomia pri jeho pripomenutí? Stále vo vás slová „klop, klop, klop“ vyvolávajú spomienku na oheň?

Logické myslenie, analyzovanie, prijímanie výziev a riešenie problémov – to všetko sa odohráva v našom vedomí. Ak si krátko pred dôležitou schôdzkou polejete košeľu kávou, vo vedomí sa budete zaoberať tým, čo urobíte, aby ste o chvíľu neprišli na stretnutie s fľakatou košeľou. Táto časť určuje aj našu mienku na niečo alebo o niečom. Porovnajme ju so svojím podvedomím: prečo sa niekto správa tak, ako sa správa? Alebo prečo niečo robíme tak a nie inak? Ako som už povedal: niekedy to ani sami nevieme. Prečo ľudia fajčia, keď sa inak stravujú zdravo? Prečo ľudia jedia párky s hranolkami a majonézou, keď chcú schudnúť? Vedomie na tieto otázky odpovedá jasne: upokojuje nás to presne podľa hesla: veď inak si nič nedoprajeme. Pravý dôvod našich rozhodnutí, ktoré sa nedajú racionálne zdôvodniť, sa väčšinou ukrýva niekde hlboko v našom podvedomí. Rovnako ako viera. Vôľa však má svoje miesto vo vedomí. V priamom porovnaní sa rozdelenie síl prejavuje veľmi jasne: vôľa je podriadená viere – vedomie je podriadené podvedomiu. Ďalší podstatný aspekt porovnávania je v tom, že naše vedomie nasleduje už známe pravidlo 7 plus mínus 2, teda má len ohraničenú kapacitu. Oproti tomu sa zdá, že pokiaľ ide o kapacitu, je naše podvedomie bez hraníc. V tom je naozaj sila.

V našom modeli myslenia si medzi vedomím a podvedomím predstavme ešte jednu kritickú časť: určitý druh telesného strážcu, alebo lepšie povedané „strážcu mysle“. Každú novú informáciu preveruje vedomie. Ak je informácia logická a súvislá, vedomie ju posúva ďalej. „Strážca mysle“ túto novú informáciu porovnáva so všetkým, čo je uložené v podvedomí. Ak informácie medzi kritickým miestom a podvedomím súhlasia, môžu cez neho prejsť a vojsť do podvedomia. Ak informácie nesúhlasia, budú odmietnuté. Takýmto spôsobom sa vytvárajú naše zvyklosti a dogmy. Preto nachádzame v našom okolí na všetky naše nevedomé domnienky dôkazy.

Akéodpovede na tieto otázky má aktuálny výskum mozgu? Nasledujúca podkapitola Mozog – staré mýty a nové fakty pátra po komplexných súvislostiach.

Mozog – staré mýty a nové fakty

Sme strojcami vlastného šťastia, alebo sme vystavení napospas osudu? Prechádzame životom ako páni svojho myslenia a konania, alebo nás riadi chémia v našej hlave? Pri pokusoch vysvetliť činnosť mozgu sa vynára problém, lebo predmet výskumu referuje sám o sebe. Časom sa pravdepodobne takýmto spôsobom vkradlo niekoľko omylov o našom riadiacom centre v hlave, tie však môžeme poopraviť z hľadiska dnešného stavu výskumu. Či to bude správne, nemôžeme povedať s konečnou platnosťou nikdy...

Albert Einstein vraj povedal, že priemerne inteligentný človek využíva len desať percent svojej duševnej kapacity. Len desať percent! Toto tvrdenie nie je podložené, je však viac než isté, že génius napriek tomu nebol toho názoru, že 90 % mozgovej hmoty len tak bez úžitku zaháľa. Nakoľko vie dnešná veda posúdiť, všetky zdravé nervové bunky sa nejakým spôsobom podieľajú na procesoch v mozgu. Pritom môžeme hovoriť o šťastí, že naše mozgové bunky nikdy nepracujú všetky naraz, lebo takúto prehnanú aktivitu by sme mohli prirovnať k epileptickému záchvatu. Detlef Linke, výskumný pracovník v oblasti mozgu na univerzite v Bonne, poukazuje okrem iného na to, že väčšia mozgová aktivita neznamená nutne vyššiu inteligenciu, prípadne lepšiu schopnosť rozmýšľať. Náš intelektuálny výkon často spočíva v tom, že vieme abstrahovať jednotlivé skúsenosti, čím sa myslenie stáva ekonomickejším. Nejde teda o dosiahnutie čo najvyššej (mozgovej) aktivity, ale o dosiahnutie čo najväčšieho výkonu myslenia, s čo najmenšou potrebnou nervovou aktivitou. Možno Einstein svojou poznámkou o desiatich percentách iba poukázal na to, že človek by mohol svoj mozog využívať častejšie, len keby chcel.

Egoistický nenásytník

Aj keď náš mozog tvorí len 2 % celkovej hmotnosti tela, spotrebuje viac ako polovicu cukrov, ktoré prijmeme v strave. Už v stave pokoja spotrebuje štvrtinu celkového množstva energie. Okrem toho za rozdeľovanie energie zodpovedajú jeho bunky a tie sa správajú pomerne egoisticky. Až potom, čo je uspokojená ich vlastná potreba energie, teda potreba mozgu, dostane niečo aj zvyšok tela. Biologika je jasná: ak vypadne riadiace centrum, do nebezpečenstva sa dostanú aj ostatné telesné funkcie. Pretože mozog si nedokáže energiu uložiť, v prípade potreby odoberá telu dokonca aj aktívnu energiu, presnejšie povedané glukózu. Vedci toto pokrývanie potreby energie nazývajú „on demand“ (na požiadanie – pozn. prekl.): prijímateľ dodávateľského reťazca vyžaduje a tým uvádza do chodu reťazec na princípe pull (princíp ťahu – pozn. prekl.). Vedci z univerzity v Londýne a z Inštitútu Maxa Plancka na výskum mozgu zistili, že mozgy cicavcov síce spotrebujú enormné množstvo energie, ale oproti mozgom plazov alebo rýb pracujú energeticky oveľa účinnejšie. Vedecký predpoklad zachádza až k tomu, že komplexná jednotka, akou je mozog cicavcov, sa mohla vyvinúť len preto, lebo pracuje tak účinne.

Flexibilný orgán

Zatiaľ sa považuje za dokázané, že ľudský mozog je vo všetkých životných fázach schopný vytvárať nové bunky a tvorí nové nervové spojenia, čo znamená, že v každom veku sa dokážeme naučiť nové úlohy. Výskumní pracovníci z univerzity v Zürichu v rozsiahlom experimente zistili, že mozog osôb starších ako 60 rokov sa v niektorých oblastiach začal zväčšovať po tom, keď vyše troch mesiacov trénovali žonglovanie. Obzvlášť vizuálna asociačná kôra – oblasť mozgu špecializujúca sa na vnímanie pohybu v priestore – ako aj hippocampus, v ktorom sídli centrum učenia, ale aj nucleus accumbens, ktorý patrí mozgu vlastnému systému odmeňovania, tieto všetky vykazovali signifikantné zväčšenia. Mozog – aj staršieho človeka – teda môže skutočne trénovaním rásť, čím definitívne stráca platnosť veta: „Čo sa za mladi nenaučíš, nenaučíš sa nikdy. “

Trojfuntový vesmír

Aj keď prirovnanie „veľký mozog = inteligentný človek“ fakty skresľuje a neplatí v každom prípade, veľkosť mozgovej hmoty úzko súvisí s jej výkonnosťou. Ľudský mozog je oproti mozgu primátov jednoznačne väčší (v priemere od 1 245 do 1 345 gramov oproti 420 gramom u šimpanza), a teda, ako vieme a môžeme zmerať, aj výkonnejší. Naproti tomu mozog vorvaňa váži 8,5 kg, čo však neznamená, že vorvaň je inteligentnejší ako človek, pretože veľkosť a hmotnosť mozgovej hmoty súvisia, prirodzene, s telesnou hmotnosťou. Preto okolnosť, že ženský mozog je asi o 100 gramov ľahší ako mužský, je sčasti dôsledkom rozdielnej telesnej hmotnosti. Priemerný mužský mozog váži približne 1 370 gramov, ženský 1 270 gramov. Výskum mozgu ešte stále skúma, či muži s týmto stogramovým rozdielom naozaj dokážu podniknúť niečo zmysluplné. Alebo je to len rozšírenie pamäti, aby si zapamätali také dôležité údaje, akými sú futbalové výsledky, zdvihový objem a počet valcov a výkon? Nie! Predpokladá sa, že schopnosti, v ktorých muži štatisticky vynikajú – napríklad priestorová orientácia a predstavivosť – zaberajú v mozgu viac miesta ako intelektuálne schopnosti, v ktorých sú lepšie ženy.

Kanadskí vedci už pred niekoľkými rokmi dokázali: čím je mozog väčší, tým vyššia je u žien a mužov pravákov jazyková inteligencia. Súvislosti medzi ostatnými oblasťami inteligencie a veľkosťou mozgu sú oproti tomu nejednoznačné a medzi obomi pohlaviami sa len sčasti výrazne líšia.

Prirodzene, individuálne existujú enormné rozdiely medzi veľkosťou a hmotnosťou mozgu. Mozog amerických mužov európskeho pôvodu má priemernú hmotnosť 1 400 gramov. Osemnásť percent mužských mozgov dosiahne hodnoty nad 1 530 gramov a len tri percentá nad 1 650. Len jeden muž z tisícich má mozog s hmotnosťou 1 800 gramov. Menší ľudia majú z čisto anatomického hľadiska priemerne menšiu hlavu a tým aj menší mozog ako väčší ľudia. To však neznamená, že väčší ľudia majú v súvislosti s väčším mozgom nevyhnutne vyššiu inteligenciu, alebo že by muži boli inteligentnejší ako ženy. V tomto sú vedci v oblasti výskumu inteligencie zajedno: ženy nemajú nižšiu inteligenciu ako muži.

Na pozitívnu súvzťažnosť medzi veľkosťou mozgu a inteligenciou existuje v dejinách množstvo známych príkladov. Myslitelia, ako boli Voltaire, Carl Friedrich Gauss alebo Ernst Werner von Siemens, mali zreteľne väčší mozog, ako bol bežný priemer. Antropológ Edward Anthony Spitzka už koncom minulého storočia zistil, že priemerná hmotnosť mozgu u 130 „ľudí vyčnievajúcich z priemeru“ bola asi o 100 gramov vyššia ako u ostatných. Podľa nových štúdií je hmotnosť mozgu u korifejov (popredná osobnosť verejného života; pôvodne hlava starogréckeho dramatického zboru – pozn. prekl.) v priemere okolo 1 600 gramov. Toto možno nájsť len u desiatich percent priemerného obyvateľstva. Jeden z najväčších mozgov mal spisovateľ Ivan Turgenev (2 012 gramov), čo mu v roku 1987 vynieslo zápis do Guinnessovej knihy rekordov. Ale ako som povedal: sú aj výnimky. Jeho kolega, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru Anatole France dal na váhu len 1 017 gramov slizkej mozgovej hmoty. Johann Wolfgang Goethe bol obsahom svojej lebky o 100 centimetrov kubických nad priemerom, ale v rebríčku sa nachádzal pod svojím veľkým priateľom Friedrichom Schillerom.

Malý, jemný rozdiel

Prečo ženy nevedia parkovať a muži nedokážu hovoriť o svojich pocitoch, sa dá za určitých okolností vysvetliť aj rozdielnou štruktúrou mozgu. Muži využívajú na priestorovú orientáciu hippocampus v ľavej polovici mozgu, ktorý je zodpovedný za priestorovo-geometrickú orientáciu. Ženy si pritom berú na pomoc časti mozgovej kôry, ktoré sa využívajú na asociácie a pamäť. Toto niekedy spomaľuje nájdenie riešenia, pretože sa medzi sebou musí poprepájať viac informácií. V zásade mozgové polovice žien sú medzi sebou v užšom prepojení, čo im pomáha predovšetkým vo verbálnych schopnostiach. Vo všeobecnosti vykazujú v priemere vyšší stupeň prepojenia neurónov, a tým sú nervové bunky v určitých oblastiach užšie späté. To ženám umožňuje vykonávať paralelne viaceré činnosti, čo v zásade mužov skôr preťažuje. Ženy v domácnosti v porovnaní s mužmi v domácnosti dokážu naraz prať, pripravovať jedlo, zostaviť lístok na nákup a pritom ešte telefonovať s kamarátkou. Mužský mozog by to preťažilo.

Naproti tomu u mužov často dominuje jedna polovica mozgu, čo sa prejavuje tým, že na nejakej úlohe pracujú alebo cieľavedomejšie, alebo účinnejšie. Tento rozdiel má s najväčšou pravdepodobnosťou výchovné, ale aj biologické príčiny. Predpokladá sa, že pri rozdielnom výkone mozgov zohráva významnú úlohu aj hormonálny faktor, zistilo sa totiž, že malý rozdiel medzi mužom a ženou v rôznych kultúrach je, ale za posledných 30 až 40 rokov zostal konštantný. Pri pozorovaní transsexuálov sa dokázalo, že u mužov sa po zmene pohlavia a pri užívaní ženských pohlavných hormónov výrazne zlepšili rečové schopnosti na úkor priestorovej orientácie. V opačnom prípade u žien, z ktorých sa stali muži, rečové schopnosti ustúpili v prospech priestorovej orientácie. Napriek tomu by sme sa mali obzvlášť v tejto súvislosti vyvarovať striktného škatuľkovania. Neexistujú ešte vedecké a neotrasiteľné dôkazy, že ženy naozaj horšie parkujú, zato hovoria lepšie o svojich pocitoch ako muži. Spoločensko-výchovný faktor, ako aj vplyv práve takýchto tvrdení by sa nemal nikdy podceňovať.

...a predsa sa rozmnožujú

Veľmi dlho platila dogma, že od určitého veku sa mozgové bunky nedelia a nerozmnožujú. Podobne ako ľudské telo, ktoré do konca puberty rastie a potom sa pomaly, ale isto postupne zmenšuje. To je však už vyvrátené. V špeciálnych oblastiach, ako napríklad v hippocampe, existujú neuronálne kmeňové bunky, ktoré sa delia aj po puberte. Tento fakt sa zistil výskumom na londýnskych taxikároch. Čím dlhšie brázdili bludisko ulíc Londýna, tým väčší bol po rokoch práce ich hippocampus. V tomto centre je uložená v takzvaných miestnych bunkách naša priestorová pamäť. Tu je lokalizovaná aj epizodická pamäť, ktorá sa podľa najnovších poznatkov najprv spracúva v hippocampe a až potom sa ukladá v iných oblastiach mozgu. Mimochodom, hippocampus je latinský názov morského koníka, anatomický tvar tejto mozgovej oblasti pri určitej dávke fantázie totiž pripomína práve tohto morského tvora.

Hippocampus je jedna z najkomplexnejších a najzraniteľnejších oblastí mozgu. Ak táto oblasť vypadne napríklad v dôsledku choroby, od toho momentu je nemožné učiť sa nové veci. Staré spomienky si ešte vyvoláme. Ale po poškodení veľmi citlivých hippocampových buniek môžeme takto postihnutému každý deň čítať tie isté noviny a on si to nevšimne. Alebo keď sú v hippocampe poškodené iba bunky určujúce miesto, človek už nikdy neopíše žiadnu cestu. Je teda veľmi dôležité: hippocampus má pre individuálnu vedomosť ten najväčší význam. Londýnsky taxikár, ktorý hlavné mesto Británie pozná ako vlastné topánky, by sa v Manchestri bez mapy bezradne stratil. Preto odlišujeme jednotlivé znalosti, ktoré uchovávame v hippocampe, prípadne jeho pomocou, od znalostí pravidiel lokalizovaných v mozgovej kôre. Znalosť pravidiel je napríklad schopnosť pochopiť plán mesta, a tak sa pomocou mapy rýchlo orientovať v každom meste na svete. Pretože čítať mapu sa tiež treba naučiť.

Mozgová kôra teda vytvára pravidlá a – ako uvidíme neskôr – archivuje jednotlivé staré poznatky. Ak si v duchu predstavíte mačku, to neznamená, že v mozgu existuje kartička „mačka“, ktorú vytiahnete z nejakej veľkej kartotéky. Pri predstave „mačky“ mozog generuje z rozličných oblastí mozgu obrázok zvieraťa. Anatomická forma, štruktúra srsti, pocit pri dotyku, spokojné pradenie, ladná chôdza – všetky tieto informácie sa z rôznych častí mozgu poskladajú do obrazu „mačky“. Ak by však išlo o konkrétnu mačku, napríklad o vášho miláčika, potom informácia o ňom je uložená ako samostatná vedomosť a je v hippocampe.

Mýtus, že mozgové bunky sa neobnovujú, je teda vyvrátený. Tvorbu nových nervových buniek v hippocampe stimuluje zvlášť vzrušujúce prostredie, v ktorom sa môžeme naučiť veľa nového. Podľa nových štúdií tvorbu nových buniek zvyšuje najmä pohyb. Napríklad beh nám neponúka len stále nové, vzrušujúce okolie, ale zvyšuje aj tvorbu neurónov. Štúdia vychádza dokonca z toho, že tvorba nových buniek v hippocampe sa miernym vytrvalým tréningom môže zdvojnásobiť.

Ale pozor: túto citlivú oblasť mozgu možno aj veľmi rýchlo poškodiť. Napríklad vysoká koncentrácia nebezpečného stresového hormónu – kortizolu – ničí predovšetkým dôležité pamäťové bunky. Kedysi sa verilo, že stratu pamäti môžu spôsobiť len organické poruchy mozgu. Dnes vieme, že stresové hormóny značne ovplyvňujú energetickú látkovú premenu nervových buniek, dokonca môžu viesť k ich odumretiu. Vojaci, ktorí boli tri roky na fronte traumatizovaní veľkým stresom a strachom zo smrti, vykazovali značne menší hippocampus ako predtým. Čím je nasadenie dlhšie, tým väčšmi sa hippocampus scvrkne. Pričom veľkosť je v priamom súvise s hladinou kortizolu v krvi. To môžeme pozorovať aj u ľudí trpiacich zvýšenou produkciou tohto hormónu. Je to dostatočný dôvod, aby sme si začali robiť obavy zo stresu na „vlastnom fronte“. Pretože poruchy látkovej premeny v mozgu zapríčinené stresom môžu viesť k strate pamäti. Referoval o tom bielefeldský neuropsychológ profesor Hans J. Markowitsch. Spôsobujú to pravdepodobne stresové hormóny, ktoré poškodzujú energetickú látkovú premenu nervových buniek a dokonca môžu viesť k ich odumretiu.

Hnojivá pre mozog

Mozog potrebuje tri veci, pretože náš najväčší počítač žije bezprostredne z troch dôležitých zložiek – a síce z vody, kyslíka a cukrov. Bez týchto jednoduchých, ale cenných substancií sa naše intelektuálne schopnosti začnú zahmlievať a môže to viesť až k bezvedomiu. V zásade by sme z každej tejto zložky mali mať nadbytok, ale realita je, bohužiaľ, iná.

Naše telo pozostáva zo 70 % vody, mozog dokonca z 90 % vlhkej a mokrej masy. A aj keď nežijeme v žiadnej vyprahnutej oblasti, v našej hlave to často vyzerá ako v sahelianskej zóne (Sahel – krajinný typ v Afrike na južnom okraji Sahary, zahŕňa pás stepí a saván tiahnucich sa naprieč kontinentom od západu na východ – pozn. prekl.) Na 25 kg telesnej hmotnosti by sme mali denne vypiť liter vody, ale to dodržiava len málokto. Práve starší ľudia pijú iba vtedy, keď pocítia smäd, a ten cítia len zriedka. A keď sa signál smädu dostaví, telo už je často suché ako prachovka – čo má vážne dôsledky pre mozog. Ak majú naše telesné bunky len o 10 % menej vody, majú o 30 % menej energie. Tento fakt sa spozoruje veľmi rýchlo zvlášť na našom mozgu. Problém posilňuje aj priveľa kávy a alkoholu, čo sú klasickí zlodeji tekutín. Aj priaznivci sauny dosť často zabudnú v dostatočnom množstve doplniť stratené tekutiny a ešte tri dni po saunovaní majú zreteľne zhoršenú krátkodobú pamäť. Najlepšie je, ak si hneď ráno postavíte na stôl patričné množstvo vody a večer musia byť fľaše prázdne. Mimochodom: dve tretiny tohto množstva musíte vypiť do 14. hodiny pre nočný pokoj.

Aj všadeprítomný kyslík sa v skutočnosti niekedy nedostáva až do nášho mozgu. Dôvod: v strese dýchame rýchlejšie ako v stave pokoja, približne 15- až 20-krát za minútu. Tak sa kyslík nedostáva až do alveol. Len v týchto pľúcnych mechúrikoch sa v skutočnosti odohráva vlastná výmena kyslíka. Pri plytkom, povrchnom a rýchlom dýchaní sa síce kyslík pohybuje sem-tam dole po priedušnici, ale nedostane sa na konkrétne miesto určenia. V odbornom žargóne sa to nazýva ventilácia mŕtveho priestoru. Keď však dýchame pomaly, približne štyrikrát za minútu, dýchacie pohyby sú automaticky hlbšie a nasýtenie krvi kyslíkom je merateľné. A z toho zas profituje mozog.

V neposlednom rade mu často chýba cukor. To však neznamená, že by ste mali bez zábran maškrtiť rovno z cukorničky. Bolo by to skôr kontraproduktívne. Častým problémom je, že veľký orgán – svaly – sa vyživuje na úkor malého orgánu – mozgu. Svaly si môžu zvoliť, či budú spaľovať tuky, alebo cukor. Mozog môže žiť len z cukru. Svaly ľudí pracujúcich hlavou často stratili schopnosť spaľovať tuky a potom požierajú potravu mozgu. Dôsledok: rýchlo sa unavíme, sme nevyrovnaní a nekoncentrovaní – mnohokrát to sprevádzajú horúčkovité záchvaty hladu, lebo mozog veľmi citlivo reaguje na klesajúcu hladinu cukru. Jednako však mozog vyžaduje 25 % nášho bazálneho metabolizmu. Nedostatok cukru sa ľahko rozpozná. Pravidelným ľahkým vytrvalým tréningom sa svaly veľmi rýchlo znova naučia spaľovať tuky. Výhodou je: cukor sa zachová pre mozog a svaly spaľujú nebezpečné tuky, ako aj cholesterol počas celého dňa, dokonca aj keď v noci ležíme v posteli a spíme. Tým klesá riziko, že dostaneme infarkt alebo mozgovú porážku. Zabijeme dve muchy jednou ranou.

Veľa premýšľania nikam nevedie

Je relatívne isté, že len mozgový „jogging“ nie je dostatočným tréningom na duševnú kondíciu. Telesná aktivita ovplyvňuje poznávacie funkcie mozgu a pôsobí preventívne na príznaky výpadkov pamäti podmienené vekom. K tomuto záveru prišli autori publikácie o význame telesnej aktivity pre zdravie a výkon mozgu a ducha z Ústavu pre výskum obehových systémov a športového lekárstva, prípadne z Ústavu pre individuálne športy nemeckej športovej vysokej školy v Kolíne. Pri telesnej aktivite „môže dodatočné regionálne prekrvenie mozgu v spojení s dynamickou prácou spustiť zvýšenú produkciu faktorov rastu nervových buniek“. Pohyb zrýchli látkovú premenu a tým aj mozgové oblasti dôležité na učenie. Štruktúra nervových buniek, ako aj neuronálne spojenia sa tak jednak posilňujú, a jednak sa vytvárajú aj nové.

Anatómia pôrodu hlavy

V posledných desaťročiach sa poznatky o našom mozgu neustále vyvíjali. V posledných desaťročiach sa však poznatky a výsledky výskumov mozgu križujú. Dôvodom sú obrazové postupy, ako napríklad funkčná počítačová tomografia, ktorá veľmi presne vykreslí naše procesy myslenia. Samozrejme, samotné myšlienky nevidíme ani pomocou najmodernejšej techniky, ale dá sa veľmi presne zobraziť mozgová činnosť pri špeciálnych vzoroch myslenia a aktivitách. Už máme k dispozícii veľmi presnú „mapu mozgu“, to znamená, že vieme veľmi presne určiť, ktorá oblasť za čo zodpovedá.

Tieto poznatky podložila aj mozgová chirurgia. Čo mnohí považujú za nemožné: mozog nemá žiadne nervové zakončenia. Pacientovi môžeme v narkóze otvoriť lebku a potom ho prebrať. Napriek tomu, že jeho mysliaci stroj je v danej chvíli nechránený, necíti žiadnu bolesť. S takýmito experimentmi začal už v tridsiatych rokoch minulého storočia veľký kanadský neurochirurg Wilder Penfield, ktorý bol za svojej éry známy ako „najvýznamnejší žijúci Kanaďan“. Počas operácie na otvorenom mozgu pri plnom vedomí pacienta dráždil špeciálne oblasti, aby sa viac dozvedel o reakciách. Pretože ak operatívne sondou stimulujete špeciálne oblasti mozgu, presne vidíte, ako telo reaguje, a z toho môžete vyvodiť závery, ktorá telesná oblasť je prepojená s ktorou oblasťou mozgu. Schematicky sa tieto spojenia a ich veľkostné pomery v mozgu znázornili takzvaným homunculom. Tento človiečik reprezentuje povrch nášho tela na mozgovej kôre: za predpokladu, že každá časť tela by bola zobrazená proporčne k svojej citlivosti, vyzerali by sme asi ako Marťan na ďalšej strane.

Čo je to myšlienka?

Bežne pod týmto pojmom rozumieme to, čo si človek myslí a potom to ako názor či nápad vyjadrí nahlas, prípadne si ho nechá pre seba. Je to vedomé konanie – „myslím si“, alebo jav, ktorý príde do vedomia – „niečo mi napadlo“. Myšlienky ako vedomé psychické skutky sú predmetom kognitívnej psychológie. V nej sa na myšlienku pozerá zo subjektívneho hľadiska. Naproti tomu moderná logika sa myšlienkou zaoberá z objektívneho hľadiska. Má však problémy s definíciou, lebo myšlienku chápe ako niečo, čo nie je produktom duševnej činnosti, ale skôr sa rovná pravde (alebo nepravde) v absolútnom zmysle.

Myšlienka sa často dáva do protikladu s činom alebo pocitom, pričom mnoho učení tvrdí, že všetky tri faktory hrajú spolu, navzájom sa tvoria, podmieňujú a ovplyvňujú. Pre neurológa je myšlienka čistá biochémia: neuróny vysielajú elektrické impulzy do mozgu, tým vytvárajú medzi sebou spojenia, ktorými sa informácie posielajú ďalej, a v nervových bunkách sa medzi sebou vyhodnocujú. Myšlienka je ohňostroj neuronálnej aktivity, ktorý vyvoláva vonkajší podnet, zmyslový dojem, ako aj vnútorný podnet, telesná senzácia. Vychádzame z toho, že na jednej myšlienke sa podieľa súčasne niekoľko mozgových oblastí a úrovní. Vedec v oblasti výskumu mozgu Wolf Singer, riaditeľ Inšitútu Maxa Plancka pre výskum mozgu vo Frankfurte nad Mohanom, v tejto súvislosti vysvetľuje, že ani najmodernejšie zobrazovacie postupy, napríklad merania NMR-tomografu, neumožňujú vedcom, aby testovaným osobám myšlienky „čítali“. Na to sú procesy myslenia príliš individuálne a komplexné. Ale dalo by sa zistiť, aký obsah majú myšlienky, ktorými sa človek práve zaoberá: myslí napríklad na čísla, alebo na tváre? Ale čo si naozaj myslí, závisí od individuálnej neuronálnej reprezentácie tej-ktorej myšlienky, ktorá bude u každého vyzerať trochu inak, čím sa interpretácia farebných obrázkov stane veľmi rýchlo špekulatívnou.

Veľkokapacitný počítač mozog: centrum dobra a zla

Takže sa môžeme uvoľniť a nemusíme sa obávať – aspoň ešte nie teraz – myšlienkovej polície. Napriek tomu je pre väčšinu ľudí desivé a v podstate nepochopiteľné, že naše duševné a mentálne pochody, a tým aj prežívanie a obraz vlastného JA, by mali byť vlastne len dôsledkom neuronálnych procesov. Okrem toho nám chcú vedci, akým je výskumník v oblasti mozgu John-Dylan Haynes z Inštitútu Maxa Plancka v Lipsku, vysvetliť, že náš mozog so svojimi neuronálnymi logickými obvodmi „vie“ už celých desať sekúnd vopred, k akému činu sa krátko nato vedome rozhodneme. Na tomto mieste sa niektorí vedci, ale aj laici pýtajú, či slobodná vôľa človeka je iba ilúziou vytvorenou mozgom – k tomu sa dostaneme ešte na konci kapitoly.

Tu však pochybujú aj samotní vedci a poukazujú na to, že mozog ako orgán a podvedomie ako ďalšia mentálna úroveň patria k človeku rovnako ako JA a vedomie. Musíme akceptovať, že to posledné predstavuje iba špičku ľadovca, pričom najväčšia časť našej osobnosti je ukrytá v podvedomí. V debate na tému, či sa ľudské myslenie a cítenie dá a môže vyvodzovať len zo samotnej aktivity neuronálnych logických obvodov, sa hlási o slovo aj najstaršia veda, ktorá sa od nepamäti zaoberá otázkou, z akej látky sú vytvorené duševné procesy: filozofia. Tűbinský filozof Manfred Frank okrem myšlienky privádza na scénu aj emóciu: „Ak chcem niekomu vyjadriť svoju náklonnosť, asi by nemalo veľký zmysel jemu alebo jej opisovať elektromagnetické procesy, ktoré sa odohrávajú v mojom mozgu a ktoré by som mohol možno prečítať na autocerebroskope.“ Je jedno, čo prezradí NMR-tomograf alebo elektroencefalogram, nikdy číslami, hodnotami alebo blikajúcimi oblasťami mozgu nevyjadríte, čo cíti niekto zamilovaný. Rovnako ako sa nedá vytvoriť nová bytosť bez toho, aby sa spojili príslušné bunky, tak nedokáže suma neuronálnych procesov vytvoriť pocit, ktorý cítime na vlastnom tele.

Aj mozgy sa tešia a boja

Veda je zajedno: aj emócie – pozitívne i negatívne – vznikajú v mozgu, v interakcii s telesnými reakciami, myšlienkami, ako aj podnetmi z okolia. Pôvodné emócie, ako sú radosť alebo strach, sa považujú za druh systému včasného varovania, ktorý umožňuje čo najrýchlejšiu behaviorálnu odpoveď na podnet. Neuronálne obvody, ktoré sa podieľajú na emóciách, pracujú šialenou rýchlosťou, a tým umožňujú spracovať informácie, napríklad o zdrojoch nebezpečenstva, na dolnej hranici milisekúnd. Tieto procesy prebiehajú – pre ich rýchlosť – podvedome. Až keď sa na emočnej reakcii začnú podieľať neokortikálne štruktúry, ako je mozgová kôra, dostáva sa k slovu vedomie a my niečo „cítime“. Náš vedomý pocitový život teda najviac zo všetkého potrebuje čas.

Zistilo sa, ktoré oblasti mozgu sa podieľajú na pozitívnych a ktoré na negatívnych emóciách: mandľa (amygdala) umiestnená v mozgovom kmeni za krátky čas rozhodne, či nejaký podnet predstavuje pre organizmus hrozbu, alebo radosť. Ak rozhodne, že je to nebezpečné, táto časť mozgu vyšle signál do mnohých iných oblastí a tie potom spustia reakciu strachu: tlkot srdca sa zrýchli, do krvi sa začne vylučovať adrenalín a noradrenalín, tým sa uvoľňuje energia a organizmus môže utiecť, alebo zaútočiť. Aby sme si strach aj uvedomovali, musia sa aktivovať okrem oblastí mozgového kmeňa aj oblasti mozgovej kôry, napríklad hippocampus, v ktorom je uložený obsah pamäti. Ak máme napríklad zlú skúsenosť so psom – možno nás v detstve pohrýzol veľký vlčiak –, táto skúsenosť sa tam uložila a v podobných situáciách sa vynorí a porovnáva sa s aktuálnym zážitkom. Potom pri pohľade na psa pocítime strach a naše telo reaguje symptómami úteku. Ale uvedomujeme si veľmi dobre aj to, že sa bojíme. Možno dokonca vieme, že tento konkrétny pes nás možno vôbec nepohryzie a svoj strach dostaneme pod kontrolu vedomým upokojovaním: napriek tomu zvyčajne neodoláme reflexnej reakcii strachu.

Na pozitívnych, ako aj negatívnych emóciách sa okrem mandle podieľa množstvo ďalších mozgových oblastí. Zaujímavé je, že pri pozitívnych reakciách je obzvlášť aktívny nucleus accumbens. Táto oblasť leží v takzvanom zosilňovacom systéme mozgu a tam slúži ako centrálne spínacie miesto. Z tejto oblasti pravdepodobne pochádza aj pochvala, ktorá, ako dokázali vedci na pokusoch na zvieratách a ľuďoch, má rovnako rozhodujúcu úlohu pri vytváraní závislostí.

Pri všetkých pocitoch teda záleží na skúsenosti, ktorú dotyčná osoba má, alebo ktorú jej sprostredkoval niekto iný, pričom skúsenosti „z druhej ruky“ nepôsobia tak dobre ako vlastné. Pri pozitívnych skúsenostiach sa mozog pochváli sám a v pamäti si zážitok uchová ako príjemný. Pri bolestných skúsenostiach nervové bunky amygdaly uložia príslušné zmyslové dojmy ako „nebezpečné a treba zabrániť“. Každopádne však aj pri emóciách (či už jednoduchých, alebo komplexných) spolupracuje viac oblastí. Predovšetkým prefrontálne časti mozgovej kôry podieľajúce sa na vyšších procesoch, akými sú plánovanie činností, koordinácia správania a riadenie sociálnych interakcií, hrajú rozhodujúcu úlohu, keď sa cítime šťastní, alebo smutní, zúriví, alebo pokojní. Tieto procesy však u každého prebiehajú trochu inak, čím sa pri zaobchádzaní a liečení napríklad fóbií a iných emocionálnych porúch musí ku každému pristupovať individuálne a terapia musí byť diferencovaná.

Cítim, teda som

Dlho bol výrok Reného Descartesa (1596 – 1650) „Myslím, teda som“ ako vytesaný do kameňa. Človek ako tvor obdarený inteligenciou a rozumom sa chápal a dodnes sa chápe ako vedome mysliaci a podľa tohto meradla vedome a výsostne slobodne konajúci tvor. Emócie sa pritom často ešte stále považujú za rušivé, ba dokonca zbytočné. Dnes však už vieme: emócie chápané ako telesné reakcie sú životne dôležité. Neohrozujú naše racionálne schopnosti; podľa Antonia Damasia, portugalského vedca zaoberajúceho sa nervovou sústavou, ich dokonca umožňujú. Na tragických príkladoch pacientov po nehode alebo chorobe neschopných emócií Damasio dokázal, že mozog, ktorý pri zhodnocovaní situácie nemal k dispozícii pocit „veľkosti“, sa nedokázal rozhodnúť racionálne, ale rozhodol sa úplne neprimerane. Podľa jeho názoru človek bez emócií už nie je človek a ako taký už nie je takmer vôbec životaschopný. Naše emócie nám totiž umožňujú cítiť, čo je pre nás dobré a čo zlé, a pomáhajú nám viesť naše konanie správnym smerom.

Pri prameni emócií

Už sme spomenuli, že všetky oblasti ľudského správania – myšlienky a pocity – nemožno lokalizovať len do jednej oblasti mozgu. Na každej reakcii sa podieľajú rôzne oblasti. Napriek tomu je tvrdohlavo zakorenená predstava, že na vzniku pocitov sa podieľa len lymbický systém. Helmut Wicht, biológ a súkromný docent anatómie na Univerzite Johanna Wolfganga Goetheho vo Frankfurte nad Mohanom, k tejto téme hovorí: „Neexistuje mozgová oblasť, ktorá by nejakým spôsobom nebola prepojená s lymbickým systémom; tým je viac-menej celý mozog lymbický.“ Anatomicky lymbický systém zahŕňa popri amygdale aj hypotalamus (nuclei anterioventrales), hippocampus, fornix, corpus mamillare a gyrus cinguli. Treba však pripomenúť, že doteraz sa vedci nezhodli na tom, ktoré oblasti mozgu do lymbického systému patria a ktoré nie. Isté viac-menej je, že súhra týchto oblastí (s ďalšími oblasťami mozgu) má dočinenia so vznikom a kontrolou telesných potrieb (jesť, spať atď.), afektmi (zúrivosť, agresia atď.) a pocitmi (radosť, strach atď.). Lymbický systém pracuje rozsiahlo bez toho, aby sme si to uvedomovali, zároveň však silne vplýva na naše vedomie. Takže žiadna myšlienka, žiadne rozhodnutie nie je čisto racionálne, aj keď nám sa to tak zdá.

Podľa najnovších poznatkov neexistuje niekde v našej hlave centrum pocitov; naše pocity vyvoláva aktivita rozvetvených nervových buniek. Zdá sa, akoby každý pocit bol spojený so špeciálnou mozgovou aktivitou a tak isto s uvoľnením špeciálnych hormónov. Tento proces je taký komplexný, že vedci nedokážu priradiť konkrétny pocit jednej mozgovej aktivite a jednému hormónu. Napriek tomu je isté: to, čo z nás robí osobnosť, nezávisí len od toho, čo si myslíme, ale v rozhodujúcej miere aj od toho, čo cítime. Psychológ Richard Davidson si myslí, že každý človek má úplne individuálny „afektívny štýl“, ktorý sa zobrazuje v mozgu ako emocionálny odtlačok prsta.