Čo všetko

o mne nevieš

Pavel „Hirax“ Baričák

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2018

© HladoHlas Group, spol. s r. o.
Obálka © Sandhinī Devi Dasi

Fotografie na obálke © Vadim Vasenin, Stanislav Tarasov

Ilustrácie na obálke © Jamileth Villa

Grafická úprava vnútra © Pavel „Hirax“ Baričák

Prvé vydanie, Martin 2018

ISBN 978-80-89711-84-0

Venované všetkým, ktorí si myslia, že nemajú nárok na dobré vzťahy, a tak hlboko pochybujú o sebe...

A raz im dôjde, že do tohto omylu sa uviedli sami.

1

Ležali sme. Ja a Amélia. Kohosi by napadlo že v posteli, ale netušil by správne. Polihovali sme na zemi v jej prenajatom jednoizbovom byte. Len tak, hlavy podopreté dlaňami, srdcia uvoľnené. Slnko za nami načahovalo prsty, ale jeho snaha sa končila na koberci meter od nás.

Vďaka obrovským oknám vytváralo svetlo v izbe nesmierne príjemnú atmosféru. Tieň poskytoval bezpečnú oázu, z ktorej som mohol pozorovať nielen Améliin obrys postavy, ale aj bohaté kvetenstvo nachádzajúce sa na všetkých parapetných doskách. Nepotrebovala vetrať cez okná, na to jej slúžili balkónové dvere v strede izbového záhona. Mal som však obavy, že ak ju prídem navštíviť nabudúce, doterigá aj pred tieto dvere nejaký dvojmetrový bonsaj či palmu a nadobro sa odreže od prísunu čerstvého vzduchu.

Pripadal som si ako v botanickej záhrade, ktorej šéfoval fanatik, rastliny by neodstránil ani pod hroznou týrania. Z lásky k flóre iba ustavične posúval a tisol k sebe črepníky, aby získal ďalšie miesto a mohol medzi staré kusy vložiť nový rastlinný exemplár. Babky zvykli svojim dcéram vravieť: „Ten miluje kvety, toho si vezmi. Kto má rád kvety a zvieratá, je dobrý človek, taký ťa nebude biť.“ Na Améliu to platilo dvojnásobne. Milovala všetko zelené vrátane plesne. K rastlinám, ku kríkom a k stromom mala o čosi bližšie ako k zvieratám, ale aj okolo mravca by skôr zatancovala čardáš, než by ho zašliapla. Zbožňovala živé, lebo bola živá. Mnohí nežijú, aj keď dýchajú, ešte netušia, že vôbec nič nemusia. Svoje poslanie vôbec nepoznajú, v pýche a slabosti do seba vrážajú. Amélia do nikoho nevrážala, radšej sa vyhla konfliktu.

Nejeden čitateľ, vychovaný modernou prózou, je teraz určite presvedčený, že sme boli nahí. Po dobrom sexíku, nezáväznom milovaní, uvoľnení vášne, ako sa zvyknú po čase zničujúceho odlúčenia na seba vrhnúť milenci a pridusiť sa bozkami. Napriek tomu, že si dlhé dni tajne píšu o romantike, prvý fyzický stret pripomína skôr bitku dvoch rozzúrených leopardov ako pobyt na jemnej vlne. Jasné, čo je zakázané, je viac žiadané, napätie hustne, para musí ísť von.

Lenže my sme boli oblečení. Ideu ponuky kvalitného sexu som mal v hlave skôr ja, to viete chlap. Priznávam sa, prišiel som na skusy. Nebol som zadaný, ani Amélia nemala partnera, ale keďže som sa dlhšie neozval, dobre tušila, že nič stabilné odo mňa nemôže čakať. Ženám je vzťahová neistota cudzia, chcú si byť isté. Ja lovec na voľnej nohe, po piatich rokoch manželstva úspešne už rok rozvedený, otec päťročnej dcérky Sabínky, som však po zažitom vzťahovom popálení prestal v začatom vzťahu s Améliou vyvíjať ďalšiu aktivitu. Nezavádzal som ju, hneď v úvode našich stretnutí som sa vyslovil, že nechcem mať po rozvode trvalý vzťah v rozmedzí od dvoch do dvesto rokov. Amélia sa zasmiala a povedala, že ona by zasa trvalý vzťah mala rada...

A hneď prvý večer mi dala. Všetko, čo môže žena mužovi v priebehu jednej noci dať, keď sa rozhodne, že sa mu oddá. Nerobila z toho vedu. Pomilovala sa so mnou rovnako uvoľnene, ako keby polievala svoje zbožňované kvety.

Povahovo sme si sadli. Vedeli sme sa spolu smiať, tešili sme sa na seba, písali si, volali. Píšem o klasických ostýchavých oťukávačkách, ktorým sme sa aj napriek raketovo rýchlemu fyzickému spojeniu nevyhli. Poznáte to, aj sa na toho druhého tešíte, ale si neveríte, lebo sa vo vás neustále rodia obavy, že niečo pokazíte a ďalším sitom už neprejdete.

Lenže so zraneným truľom ťažko si čosi začínať. Takýto druh sklamaného človeka začne cúvať hneď, len čo jeho duša zacíti, že pásmo osobnej zóny bolo prekročené a posledná bolesť sa môže zopakovať. Nedokázal som ísť proti sebe, a tak som sa na spôsob čudáka odmlčal. Vedel som, že môžem v jemnej Améliinej duši zanechať zmätok a bude mať právo si začať namýšľať, že bola iba zneužitá. To by ste však museli poznať Améliu. Bola silnejšia ako ja, oproti mne priam duševný obor. Keď som jej párkrát neodpísal či nezdvihol, prestala sa ozývať. Žiadne výčitky, plač, pomsta, snorenie cez kamarátky a sociálne siete po mojej stope. Nechala ma tak, čím vo mne ešte viac vzbudila záujem.

Smažil som sa v sebe. Jej vyzretosť a moja popletenosť ma vo vnútri drvili ako dva mlynské kamene. Typický moderný človek ‒ zmätený, dokonale vyradený z prevádzky. Aj by chcel začať ľúbiť ešte viac, nechať všetkému voľný priebeh, potrhať okovy svojej prirodzenosti. Ako veľmi by chcel byť ľúbený, no napriek tomu je spútaný, nemohúci, nevediaci kam kráčať... Túžiaci po tom najvhodnejšom partnerovi, aby na konci života pochopil, že toho, koho po celý čas hľadal, bol on sám, a kým sám seba neprijme, ideálny náprotivok sa nemôže zjaviť.

Po týždňoch duševného škvarenia som sa jednoducho zobral a zazvonil okolo šiestej poobede pred jej bytom. Netušil som, či bude doma, no hlad po jej očiach dobre vedel, že bude. Nemusela mi otvoriť, ale moje vnútro aj tak vedelo, že otvorí a usmeje sa na mňa, ako to vedia len víly, ktoré boli z rozkvitnutých lúk a polí z nevysvetliteľných príčin premiestnené do ľudských príbytkov: „Poď, teraz musíš ísť medzi ľudí. Sú smutní a stratení. Poď, ukáž im bezprostredné bytie.“

– Ahoj, – vysúkal som zo seba lepkavo a bolestne, akoby som stál po kolená v horúcej smole.

– Ahoj... – stretlo sa jej prekvapenie s mojou neistotou.

– Reku, či nemáš chuť na radler... Dva som doniesol, – zdvihol som plechovice do výšky lakťov.

Chmuľo na pohľadanie, nebudem zľahčovať už zľahčené. Ako som tie slová vyslovil, pochopil som, že všetky americké tínedžerské komédie sa raz stali, a ak nie, určite sa raz do poslednej scény naplnia.

– Ten čierny s citrónom? – spýtala sa a ja som prehltol hrču s veľkosťou dozrievajúceho pomaranča.

– Presne ten, – pritakal som.

– Ten milujem. Ty máš na čo chuť?

V tomto bola Amélia odborníčka – zadrieť kruto dvojzmyselnú otázku tak prirodzene, že s adresátom len tak zalomcovalo. Čo som jej mal odpovedať, že by som ju najradšej vyobjímal do zbláznenia, rozprával sa s ňou celú noc, ustlal si na jej perách, vybozkával ju do spuchnutia a nakoniec ju pomiloval ku koncom, kde ľudia umierajú a rodia sa nové hviezdy? Niekedy nemôžete povedať pravdu. Vyzneli by ste ako kretén, a pritom by vám v nemalej miere išlo aj o radosť, dobro a spokojnosť toho druhého.

– Nesmierne rád by som si ľahol na koberec... Oprel sa o dlaň a pozeral sa ti do očí. Smial sa s tebou, len tak drkotal...

– Nič viac? – spýtala sa ma, keď som vchádzal do bytu.

– Dnes som romantik, – zaklamal som.

– Keby som to vedela, tak ťa nepustím dnu, – smiala sa a ja som zatiaľ anjelom objednával šampanské, čipsy, kaviár a aj to, čo je anjelom zakázané posielať.

Potom som chvíľu mlčal. Niekedy je lepšie nepovedať nič, ako sa zhovädiť.

– Ženy nie sú nevinné, tiež si chcú užívať ako muži, – priblížila sa s ohňom ešte viac k sudu s benzínom.

Začal sa mi stavať, nebudem vám klamať. Ale upokojil som sa, lebo som dobre vedel, že keď žena začne laškovať na túto tému, vraví vlastne nie, kým chlap sa klame, že má vyhraté. Bolo mi jedno, či sa budeme iba rozprávať, alebo sa aj pomilujeme. Chcel som byť s ňou, lebo počas dní, čo sme sa nevideli, mi došlo, ako veľmi mi chýba a som do nej zamilovaný až po uši plus mrakodrap v Dubaji. Otrasné niečo, keď zistíte, že bytie so samým sebou vás neuspokojuje, a o to viac sa vaša duša začne upínať na osobu, ktorá sa ako jediná črtá záchrancom z ostrova samoty, depky a sebaobviňovania. Amélia však nebola obyčajná záchrankyňa, bola to bohyňa spomedzi žien. Milá, nežná, chápavá, spontánna, nádherná, proste sviežosť sama.

Ležali sme na koberci a ja som sa topil v jej úsmeve. Chcelo to varechu cez uši, aby som sa do nej neprepadol ešte o studňu viac. Navonok som síce vystupoval ako sebavedomý chlap, ale pritom som bol krehký a ľahko rozbitný.

Tak veľmi som sa chcel cez ramienka letných šiat dotknúť jej pliec. Iba jeden jediný dotyk s jej kožou a bol by som zachránený. Sálalo z nej teplo, neuveriteľná prirodzenosť a dobrota ‒ čo viac si môže vnútorne vyprahnutý človek priať? Čím viac som sa bránil jej kúzlu, tým viac som sa do nej zamilovával, hoci navonok som sa tváril ako pevný a rozhodný muž schopný poradiť jej v hocičom. Kamarát, psychológ i právnik v jednom, ale vo vnútri narkoman hovoriaci k svojej dávke.

Naznačila mi, že sa jej začal ozývať bývalý, ale viac spomínala svojho nového šéfa, ktorý jej začal dvoriť. Nepotrebovala preháňať, aby ma vyprovokovala k činu prejaviť sa. Akoby prijala môj postoj: „Nevieš sa rozhodnúť, rešpektujem. No život ide ďalej a ja sa rozhodnúť viem. Si milý, sympatický, ale nielenže si mi povedal, že sa nechceš viazať, aj si sa pár týždňov odmlčal. Predtým sme sa trikrát stretli, tri noci sme premilovali k ránu. Nič ti nevyčítam, cítim, že ma nemáš za hračku. Vnímam ťa ako dobrého človeka, ale ja k sebe momentálne kohosi chcem... Túžim ho držať za ruku, chcem sa do neho zavesiť počas kráčania po námestí, deliť sa s ním o dobré aj to nepekné, čo nás počas života stretne... Kým si otáľal, veci sa zmenili.“

– Pozval ma na večeru, je celkom fajn... Firmu vedie zodpovedne, je k nám zamestnancom férový, – chválila svojho šéfa.

– A tvoje srdce čo vraví? – otváral som tému, ktorú by som najradšej zavrel do boxu a vystrelil na Jupiter. V tomto som bol vždy chameleón – tváriť sa, že o mňa vlastne nejde, najmä nech pomôžem iným. Malý poslušný chlapček, ktorý popiera vlastné potreby, aby vyhovel prianiam druhých, cítiaci strach, hanbu a vinu za to, že má vlastné pocity. Žil som na úkor samého seba, nečudo teda, že som často jedol horkú kašu, ktorú som si navaril sám.

Potreboval som Améliu, veľmi som si ju k sebe žiadal. Túžil som ju silno objať a nepustiť, dokým sa všetka moja rozháranosť nevyleje z očí kamkoľvek. Pre mňa za mňa nech zaplaví aj vysychajúce Aralské jazero, a bude o jeden eko problém menej.

– Možno dnes aj príde za mnou. Vravel, že ak stihne porobiť, brnkne mi, – vyslovila.

– Tak to aby som dopil a vypadol.

– Pokoj, Samo. Podľa mňa len skúša... určite nepríde.

– Vieš, chcel som ti povedať... aby si si nemyslela, že ťa vyhľadávam iba kvôli sexu...

Na tvári sa jej zjavil šibalský úsmev. Ako ma ním poháňala vysloviť sa, tak ma ním aj umlčovala. Bola božská, úplne z inej planéty, po ktorej som toľké roky chodil.

– Si úžasná žena. Krásna, jemná, vnímavá, múdra... A ja som zmätený debil, – dokončil som vyznanie aj svoju popravu.

Vystrela ku mne dlaň a chytila ma za ruku, ktorou som krúžil okolo pohára s rýchlo miznúcou penou. Len Boh vedel, akú obrovskú chuť som mal sa k nej pritiahnuť a chytiť ju za dlane. A možno sa aj rozplakať alebo ju priľahnúť svojím telom a dlho sa jej pozerať do zreničiek, až kým sa mi pätami nezaprie o lýtka, nedotkne perami akoby náhodou mojich pier a vydá tým povel, nech si ju vezmem... a nech sa po hurikáne hladu tiel a duší otvorím, do posledného slova jej opíšem všetok ten bordel, čo si v sebe nosím po rozvode s Katou. Moja bývalá ma na súdoch rozbila na tristo nula a zanechala vo mne trhavinu, ktorá nie a nie prestať vybuchovať.

Nemohol som to vydržať, vzal som Améliinu dlaň a zamieril k jej pleci. Ak som jej nechcel vykĺbiť ruku, musel som ju v určitom bode pustiť, no túžba hladkať ju bola silnejšia než buk vo vetre. Najprv som hliadkoval v úseku plece – driek, až som postupne rozširoval územie až smerom k stehnám. Hladil som ju slušne cez šaty, neslušne len v domýšľajúcej si mysli. Zmĺkli sme. Oči sa ešte viac zliali v jeden zrak, srdcia sa o to viac rozbúchali, urazené slová stáli zduto bokom. Boli sme si tak blízko, že aj šepot by vyznel ako rev. Dva obrovské ľudské zvony, ktorým zviazali úderníky lanami a len tak ich postavili vedľa seba. Letmo sa dotýkali hranami, cítili sa, triasli sa láskavým napätím. Naše duše sa o seba nežne obtierali, a ak sme sa niekedy stretli v minulých životoch, teraz o tom vášnivo debatovali.

Keby nebolo toho mobilu, zabojujem o náš vzťah. Keby sa neozvalo to zvonenie, vyznám jej lásku a naše životy by sa uberali iným smerom. Veru tak, ľudské životy stoja presne na takýchto krehkých momentoch...

2

„Debilné mobily, ničia mnoho krásneho,“ premklo ma počas zvonenia jej telefónu.

Amélia vstala a odišla cez otvorené dvere na balkón pre vyzváňajúci mobil. Matne sa mi zazdalo, že kohosi pozdravila zdvihnutou rukou. Nevyvinul som ani jeden pohyb. Nechcelo sa mi. Z planéty slasti a nehy sa nevracia do ríše vlkov ľahko.

Keď sa vrátila do izby, pobadal som na jej tvári úľak.

– Preboha, Samo, musíš okamžite zmiznúť!

– Čo sa deje, horí? – pokúsil som sa o trápny žart.

– Ide sem Rudo! – nevedela skryť paniku.

– Kto je Rudo?

Ako som to vyslovil, došlo mi, že ide o toho dnes tak často skloňovaného nadriadeného. „Idiotský šéf,“ zavylo vo mne skľúčené vnútro. Očividne som mal v tú chvíľu bližšie k odpornému človeku ako k humanistovi.

– Si vo vani... zavolaj mu, nech príde neskôr.

– Keby som sa mu akurát nepozdravila z balkóna... – vyslovila akoby medzi rečou.

– Rád sa zoznámim... – nadelegoval som sa do roly hrdinu.

– Prepáč, ale to nepôjde... Čo si o mne pomyslí?!

Hravá prirodzenosť zmizla, bola napätá. Začalo mi dochádzať, koľko veľa sa za tie dni skutočne zmenilo. Bola na pol ceste medzi mnou a ním. „Dobre mi tak! Falošnú a protivnú ženu si zoberiem za manželku, ktorá mi stále robí zle, všade ma ohovára, na súdoch o mne vyslovila viac klamstiev ako iní za celý život, a keď mi do cesty príde konečne nádherná bytosť, svojím otrasným správaním o ňu prídem. Dobre mi tak, pekne si to vyžeriem až do dna!“

– Čo mám teda urobiť? Vyparovanie sme brali naposledy na základnej škole, – snažil som sa o humor v čase, keď sa tragédia schyľovala k dráme. – Puškin mal v ruke aspoň kolt...

Moje posledné slovo preťal zvuk zvončeka pri dverách.

– V spálni je druhý balkón. Skoč z neho... Nie je vysoko, – povedala, otočila sa a rýchlym krokom smerovala k dverám. Pobral som sa k spálni. Zrazu ma dobehla a dala mi bozk na ústa. Nádherne vlhkosťou nabitý bozk, najkrajší, aký som kedy dostal. No i tak som si pripadal ako chudák, ktorému idú zoťať hlavu a princezná za ním ešte vybehla ku klátiku.

Priala si, aby som odišiel. Nebolo priestoru postaviť sa na zadné a neodísť, mohlo to ohroziť aj jej prácu. Z predsiene ku mne doľahol veselý rozhovor. Stál som na balkóne a vyvaľoval oči dolu. „Skutočne povedala, že to nie je vysoko?!?“ Odhadoval som to tak na tri metre. Gymnastika nepatrila k mojim obľúbeným športom ani v telke. Dvom penzistom, ktorí sedeli na lavičke a užívali si tôňu pod sídliskovým smrekom, som poslal letný úsmev, mohli sa mi ešte zísť. „Aspoň zavolajú sanitku, ak dopadnem na hlavu.“

Keď som preliezal zábradlie, Rudo zmenil tón a prísne z Amélie doloval, koho mala na návšteve. Dva nedopité poháre a pivové plechovice stojace na koberci ako dubáky určite nevyzerali na sólo akciu. Napriek „prevratnému“ zisteniu, že mala asi návštevu, nečakal som, že po nej tak vyštartuje. „Buď už je to medzi nimi vážnejšie, alebo je to kokot,“ dumal som, kým som sa držal z vonkajšej strany zábradlia, hodnotil kvalitu náteru na železných tyčkách, krčil nohy a rúčkoval pomaličky nižšie. Na moment som sa dokonca zastavil a chcel som sa vrátiť vraziť Rudovi jednu zoznamovaciu. Ale asi v tom bol skôr strach skočiť z tej výšky, lebo odvážny som nikdy nebol.

– A tieto kľúče od auta sú koho?!? – bol už Rudo skutočne vytočený, keď objavil na stole moje zabudnuté kľúče.

– Tak je to jasné, je to kokot, – šepol som si pre seba vo chvíli, keď som visel z balkóna a naivne dúfal, že sa nejakým zázrakom dostanem na zem. Na to zabudnite, keď utrpenie, tak až do konca. Boleli ma zápästia, bolestivo sa obtierali o dlaždice, ale ani za toho som sa nedokázal pustiť.

„Bože, toto som nerobil ani ako osemnásťročný, keď sme lozili na pedický internát ohurovať po večeroch baby.“ Bolo to celé zlé. Horšie, ako keď bazén vytopil skalku bývalej svokre. Jedenásťtisíc litrov vody ponechalo iba kamene a kruhy ako gymnastické obruče pod jej očami. Nemal som ju rád, malomeštiacku pipku, lebo ona nemala rada mňa, ale ten holokaust som jej neprial.

– Najviac neznášam, keď zo mňa ktosi robí debila!!! – hučal Rudo do Amélie.

To už ma dožralo. Pokúsil som sa vytiahnuť hore, ale ani bicyklovanie nohami vo vzduchu mi nepomohlo. Dôchodcovia za mojím chrbtom sa museli dusiť smiechom. Šliapaním bez pedálov sa dostavil opak, vyčerpal som sa a bol som donútený pustiť sa. Niekedy je už na akciu neskoro. To som bol celý ja, nerozhodný, preto mi na tanieri zostávali iba zvyšky.

Dopadol som dobre, až som sa začudoval, kde sa tá ohybnosť vo mne po tridsaťpäťke vzala. Kotúľ opilca do krtinca som vykryl na známku „chválitebný“. Keby si tam niekto odložil bicykel, z výpletov sa vyberám doteraz. Zdvihol som sa, skúšobne preniesol váhu na jednu i druhú nohu, či budem schopný chôdze, a až potom som odkráčal so šarmom Paula Belmonda po bitke v bare za roh paneláka. Kým som nadobro zmizol, ešte som na sekundu vykukol a priloženým ukazovákom na perách som poprosil dôchodcov, nech aspoň raz neohovoria deň pred večerou a neprezradia ma supovi, ktorý dostal chuť na myšku, no zistil, že ho predbehol orol. Alebo naopak?

Prebehol som cez ulicu určenú na parkovanie do blízkych kríkov, ktoré oddeľovali posledný panelák sídliska od začínajúceho riedkeho lesa. V pozadí som začul zvuk otvárania môjho auta. Našiel som si škáročku medzi vetvami kríkov a stromov, aby som konečne zazrel Ruda. Stál päť metrov od môjho Cypriánika – Audi Q7. Išiel si odkrútiť hlavu, aby vylákal majiteľa k svojmu majetku.

Nevedel som, čo robiť. Asi som mal zabojovať a ako chlap si vyjsť brániť imanie aj ženu, ku ktorej to moje srdce ťahalo viac než kleptomana k diamantovým hodinkám v obchode. Lenže nespravil som nič. Stál som tam ako pako a čumel, ako si Rudo zvečnil do mobilu moju ešpézetku a potom sa vracal do vchodu. Ak by sa dalo, najradšej by som uškrtil sám seba. Nezmohol som sa na nič, len som päsťou vrazil do kmeňa blízkeho gaštana. „Nie Rudo, to ja som kokot!!!“

3

Prešiel som sa lesíkom. Cítil som sa ako zajatec vlastných myšlienok, silný ako cínový vojačik v hurikáne. Potreboval som byť sám a aspoň sa pokúsiť dopátrať, kto vlastne som. Ľudia zvyknú radiť druhým, ale pritom ani sami nevedia, čo sa s nimi deje. To bol môj prípad. Preto som nikomu nič neradil, iba som počúval. Doviedlo ma to k poznaniu, že iní často nepotrebujú počuť názor druhého, ale iba sa vykecať. Chcú si len potvrdiť, že sa na danú vec pozerajú správne. Žiada sa im počuť, že sok alebo sokyňa konali hnusne a oni majú plné právo byť nahnevaní, súdiť a trestať. No hoci sa sťažujú na svoj život a na druhých ľudí, nič nerobia, aby to zmenili. Nerozumejú iným, lebo nerozumejú sebe. A tí, čo rozumejú všetkým, väčšinou aj tak nikoho nechápu. Iba hovoria o zlých vzťahoch druhých, ale nikdy nič nepovedia o svojich zlých vzťahoch a vlastnostiach. Jedno veľké divadlo, posledné predstavenie na Titanicu sveta.

Z Améliinho sídliska nebolo do centra ďaleko. Dovliekol som sa na námestie, akurát keď sa zotmelo. V ten deň sa konali mestské slávnosti. Práve vystupovala akási hiphopová formácia, ale nedozvedel som sa, ako sa volá, aj keď som sa pýtal dvoch okolostojacich. Vo výhľade na pódium mi bránila obrovská strapatá kučeravá hlava pripomínajúca Jimmiho Hendrixa v jeho najväčšej hipisáckej ére. Odklonil som pohľad nabok. Hneď vedľa stánku s prihorenými klobásami a pivom bez chuti robustná Rómka o dušu trepala s kočíkom a imitovala tak dieťaťu cunami. Pod vplyvom alkoholických nápojov jej ruky rýchlo menili uhol buginy, takže o pár sekúnd mi bolo dopriate uvidieť v kočíku dve deti. Šetriaci mód. Rok dozadu v tom kočíku z roku tri vozili naši tmavší spoluobčania, špecializovaní lovci zberači, v rámci pracovných večerov železo do zberu a teraz v ňom lietali dve malé vystrašené zrnká. Pochopil som, prečo budú možno o desať rokov presne na tomto istom námestí dvaja Rómovia v zanedbanom oblečení okrádať bohatších spoluobčanov. Keby ma v ranom veku zasypali tehly, tiež by som nikomu neuveril, že život je super.

Myslel by som na Améliu, aj keby sa na pódiu nečakane zjavila Metallica vo fúzii s Depeche Mode. „Zatratí ma alebo mi dá ešte jednu šancu?“ Vŕtalo mi v hlave, keď sa ku mne cez dav predrala Janka, bývalá frajerka môjho dobrého kamaráta Juraja. Čosi sme v partii spolu zažili, nemohol som jej utiecť.

– Čau, – zakričal som jej do ucha cez záplavu decibelov skôr z povinnosti. Nebola totiž utáraná, ona bola megaukecaná. Z takých ľudí ma vždy bolela hlava. Začali prvú tému, sami si odpovedali a potom plynulo prešli na druhú. Ak by sa človek nevopchal drzo do dialógu, mleli by bez ustania aj hodinu.

– Čau... Čo rozvod? Dokonané? – vyzvedala hneď z príchodu.

„Nehovor jej nič! Inak sa to zajtra dočítaš v novinách!!!“ varovalo ma vnútro.

– Už je dobre... Čo ty a tvoj frajer? – kričal som cez zákmity reproduktorov.

– Bývalý, už bývalý! Bol to čistý chuj, všetko na mne pripomienkoval. Keď sme sa mali stretnúť, dve hodiny predtým som si nacvičovala, ako sformulujem vetu, aký tón hlasu zvolím a na ktorú slabiku dám dôraz. Čokoľvek som povedala, všetko zobral osobne. Urážal sa, ofukoval, hysterčil, – pišťala mi Jana do ucha.

„Ušiel som ako sraľo! Mal som mu dať pri aute dve na pysk!“ Vracal som sa v myšlienkach k predošlým udalostiam, Janu som počúval na pol ucha.

– A bol dosť chlipný. Sex s ním bol ako za trest... Boli sme spolu rok a pol a z toho rok som s ním nespávala. Nemohla som, môj žalúdok by sa mi za to pomstil, – pílila mi ucho.

„Budem sa jej musieť ozvať kvôli autu. Cez víkend ho síce nepotrebujem... Ak sa do zajtra neozve, zavolám jej.“

– Pred mesiacom som sa zrazu opäť vyskytla u neho. Niečo sme popili, a tak som mu to urobila ústami. Potom mi povedal, že v ten večer mal v izbe notebook a zapnutú webkameru... že to má nahraté, a keď nebudem robiť, o čo požiada, dá to na net. Jebo.

„Milovanie s Amel bolo úžasné, zapadali sme do seba. Vo vzťahu, v ktorom sa dvaja ľudia snažia splynúť do jednej bytosti, je to väčšinou boj na celý život o to, ktorá to bude. Ale pri nej to bolo iné... Nebojovala, a ani ja. Všetko šlo samo. Pri bývalej žene Kate to bola všetko už od začiatku pretvárka... Záležalo jej iba na tom, ako bude vyzerať, ako budeme vyzerať ako pár pred druhými a koľko jej dám peňazí. Ešte aj u malej dávala väčší dôraz na to, ako bude oblečená, než koľko jej dá lásky a pozornosti...“

V toku vlastných myšlienok som nevnímal ani dvoch pobehujúcich a rapotajúcich chalanov na pódiu. Dokonca som si ani nevšimol, že Jana na pár sekúnd ukončila príval vetnej Niagary.

– Čo bracho? Ako sa má? – vyslovil som konečne normálnym hlasom, lebo umelci práve dohrali pieseň.

– Ľubo? Stále sme spolu v jednom prenájme a stále je s Jožou. Je to s nimi des. Akurát včera po dvoch dňoch sexuálnej abstinencie začal opäť trpieť akútnym opuchom špongiovitých teliesok, a keďže rybičky s ním nechceli súložiť, vyslal Jožu najprv do sprchy a potom ju lsťou vlákal do izby... – nadýchla sa Jana k ďalšej erupcii.

„Nie, musím sa Amel ozvať skôr, inak budem za idiota i bojka v jednom! Zmiznem z tohto námestia niekam do ticha a zavolám jej,“ rozhodol som sa a trochu sa mi uľavilo. Jana zatiaľ pokračovala:

– Podľa neartikulovaných trhaných pazvukov, vychádzajúcich z ich izby, som usúdila, že buď pozerajú najnovší diel Jurského parku, alebo že Joža bez cvičebného úboru posilňuje svalstvo panvového dna až do úplného vyčerpania. V izbe nemajú telku, takže mi došlo, že bé je správne. Asi som predsa len inteligentná.

Pípla mi esemeska. Mobil som z vrecka vytiahol za štyri pikosekundy. Nebolo pochýb, kto mi píše. Nevedel som sa dočkať oslobodenia. Alebo rozsudku? Bolo to jedno, len nech sa niečo zmení.

„Môžeš si prísť pre auto, už odišiel. A.“

– Musím ísť, – zhúkol som na Janu a bez pozdravu som odišiel.

Určite si pomyslela, že som blázon a nebola by ďaleko od pravdy. V očiach som mal radosť dieťaťa, vraždu, púšť i šialenstvo.

Koniec ukážky