Ukážka z elektronickej knihy

Sigmund Freud: Psychoanalytické chorobopisy

Preklad © Milan Krankus 1994, 2012

Návrh obalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2012

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2012

Ako dvanásty zväzok edície Šimon

vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2012

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-89111-72-5

zväzok 12

ODBORNÝ GARANT EDÍCIE ŠIMON JE EGON GÁL

...nikto nie je taký veľký, aby bolo preňho hanbou

byť podrobený zákonom, ktoré rovnako prísne platia

tak pre normálne, ako aj pre chorobné konanie.

S. Freud, Spomienka z detstva Leonarda da Vinci

PREDHOVOR

Ak sa po dlhšej prestávke pokúšam dokázať podrobným opisom priebehu choroby a liečenia, čo som v rokoch 1895 a 1896 tvrdil o patogenéze hysterických symptómov a psychických procesoch pri hystérii, nemôžem sa vyhnúť tomuto predhovoru, ktorý má jednak z rozličných hľadísk ospravedlniť moje počínanie, jednak uviesť očakávania čitateľov na primeranú mieru.

Zaiste bolo nepríjemné, že som musel uverejniť také prekvapujúce a málo lichotivé výsledky skúmania, ktoré si moji ko legovia, samozrejme, nemohli overiť. Sotva je však menej nepríjemné, že teraz predkladám na verejné posúdenie časť materiálu, z ktorého som uvedené výsledky získal. Výčitkám neujdem. Ibaže ak sa mi vtedy vyčítalo, že o svojich pacientoch neuvádzam nič, teraz sa mi bude vyčítať, že o nich prezrá dzam, čo sa prezradiť nemá. Očakávam, že to budú tí istí ľudia, ktorí budú mať teraz pre svoje výčitky inú zámienku a vopred sa vzdávam vyvracať námietky týchto kritikov.

Aj keď sa nestarám o zlomyseľných a nechápavých ľudí, uverejnenie mojich chorobopisov neprestáva byť pre mňa ťažko riešiteľnou úlohou. Problémy majú sčasti technický charakter, sčasti sú dané priamo charakterom okolností. Ak je pravda, že príčiny hysterických chorôb treba hľadať v intímnostiach psychosexuálneho života chorých a že hysterické symptómy sú prejavom ich najtajnejších a potlačených prianí, nemôžeme objasniť prípad hystérie inak než odhalením týchto intímností a prezradením týchto tajomstiev. Je isté, že chorí by nikdy neboli prehovorili, keby boli tušili, že ich priznania použijeme na vedecké účely a rovnako je isté, že by sme sa márne boli pokúšali dostať od nich súhlas na ich uverejnenie. Jemnocitné a váhavé osoby by za týchto okolností pravdepodobne boli zdôrazňovali povinnosť lekárskej diskrétnosti a s poľutovaním by boli konštatovali, že v tomto ohľade nemôžu pomôcť vede nijakým objasnením. Ja si však myslím, že lekár nemá záväzky iba voči chorému jednotlivcovi, ale aj voči vede. Voči vede, čo v podstate znamená iba toľko, že voči mnohým ďalším chorým, ktorí trpia alebo budú trpieť podobne. Zverejnenie toho, čo podľa nás vieme o príčinách a štruktúre hystérie, sa stáva povinnosťou, nezverejnenie hanebnou zbabelosťou, ak sa možno vyhnúť priamemu osobnému poškodeniu chorého. Myslím, že som urobil všetko, aby som takéto poškodenie svojej pacientky vylúčil. Vybral som si osobu, ktorej životné osudy sa neodohrávali vo Viedni, ale vo vzdialenom mestečku, a preto jej osobné záležitosti vo Viedni vôbec nie sú známe; tajomstvo liečenia som od začiatku tak starostlivo strážil, že iba jediný, absolútne dôveryhodný kolega vedel, že dievča bolo mojou pacientkou; po skončení liečby som s uverejnením počkal štyri roky, kým som sa nedozvedel, že v živote pacientky nastala taká zmena, ktorá dovoľuje predpokladať, že jej záujem o udalosti a duševné procesy, čo spomínam, už opadol. Samozrejme, neuvádzam ani jediné meno, ktoré by mohlo čitateľov z laických kruhov priviesť na stopu; okrem toho uverejnenie v prísne vedeckom odbornom časopise by už samo osebe malo byť ochranou pred takými nepovolanými čitateľmi. Samozrejme, nemôžem zabrániť, aby sa pacientka sama necítila nepríjemne, ak sa jej náhodou vlastný chorobopis dostane do rúk. Nedozvie sa však z neho nič, čo už nevie, a nech sa spýta sama seba, kto iný by mohol zistiť, že ide o jej osobu.

Viem, že existuje – apoň v tomto meste – veľa lekárov, ktorí nebudú čítať tento chorobopis – a to je dosť nechutné – ako príspevok k psychopatológii neuróz, ale ako nejaký zašifrovaný román na pobavenie. Tento druh čitateľov ubezpečujem, že všetky moje chorobopisy, ktoré mienim uverejniť v budúcnosti, budú pred ich sliedivosťou rovnako dôkladne chránené, aj keď toto predsavzatie mimoriadne obmedzí výber môjho materiálu.

V tomto chorobopise, ktorý som doteraz mohol zachrániť pred požiadavkami lekárskej diskrétnosti a nepriazňou pomerov, opisujem sexuálne vzťahy celkom otvorene, nazývam pohlavné orgány a funkcie ich pravými menami a hanblivý čitateľ môže z môjho opisu získať presvedčenie, že som sa o takýchto témach a takýmto jazykom neostýchal hovoriť dokonca ani s mladou ženou. Mám sa vari brániť aj proti tejto výčitke? Odvolávam sa jednoducho na práva gynekológa – alebo vlastne na práva ešte skromnejšie, ako sú jeho – a ak sa niekto domnieva, že by takéto rozhovory mohli byť dobrým prostriedkom na vyvolanie alebo uspokojenie sexuálnych chúťok, vyhlasujem to za príznak perverznej a čudnej zmyselnosti. Napokon by som svoj názor na túto záležitosť rád vyjadril nasledujúcim citátom:

„Je smutné, že sa vo vedeckom diele musí venovať miesto takým protestom a ubezpečeniam, no nevyčítajte to mne, žalujte ducha doby, ak sme došli tak ďaleko, že ani jedna vážna kniha nie si je istá životom.“1

Teraz uvediem, ako som prekonal technické ťažkosti pri zaznamenávaní údajov tohto chorobopisu. Tieto problémy sú naozaj veľké pre lekára, ktorý má denne šesť až osem psychoterapeutických ošetrení a pritom si nesmie nič zapisovať, lebo by tým vzbudil nedôveru chorého a zároveň by sa sám rozptyľoval pri sledovaní rozprávaného materiálu. Ako zachytiť na spracovanie priebeh dlhodobého liečenia, to aj pre mňa zostáva doteraz nevyriešeným problémom. V prípade, ktorý uvádzam, mi pomáhali dve okolnosti: po prvé, že liečenie netrvalo dlhšie než tri mesiace a po druhé, že sa objasnenie zoskupovalo okolo dvoch snov – rozprávaných v polovici a na konci liečenia. Ich doslovné znenie som si zaznamenal hneď po sedení a tvorili bezpečný oporný bod pre nasledujúce pradivo výkladov a spomienok. Chorobopis som spísal až po skončení liečenia spamäti, kým boli moje spomienky ešte čerstvé a podnecované záujmom publikovať ich.2 Zápis teda nie je absolútne – fonograficky – presný, možno ho však do veľkej miery pokladať za spoľahlivý. Nedošlo v ňom k podstatným zmenám, s výnimkou poradia jednotlivých objasnení, ktoré som na niektorých miestach pozmenil kvôli súvislosti.

Teraz by som chcel zdôrazniť, čo v tejto správe nájdete a čo v nej bude chýbať. Práca sa pôvodne volala Sen a hystéria, pretože sa mi zdala veľmi vhodnou na to, aby podľa môjho názoru veľmi vhodným spôsobom ukázala, ako sa výklad snov začleňuje do priebehu liečenia a ako možno s jeho pomocou vypĺňať amnézie a objasňovať symptómy. Mal som dobré dôvody, keď som pred vydaním svojich zamýšľaných publikácií o psychológii neuróz vydal r. 1900 náročnú a dôkladnú štúdiu o sne3, no už z jej prijatia sa dalo zistiť, s akým nedostatočným porozumením sa moje úsilie stretáva u kolegov odborníkov. V tomto prípade nebola na mieste ani námietka, že pre neúplné zverejnenie materiálu nemožno dodatočne preskúmať moje tvrdenia, lebo vlastné sny si môže analyzovať každý sám a technika výkladu snov sa podľa mojich návodov a príkladov dá ľahko naučiť. Dnes, takisto ako vtedy, tvrdím, že hlboké skúmanie problémov sna je nevyhnutným predpokladom pochopenia duševných procesov pri hystérii a iných psychoneurózach, a že nikto, kto by si chcel túto prípravnú prácu ušetriť, nemá nádej postúpiť v tejto oblasti ani len o kúsok. Keďže tento chorobopis predpokladá znalosť výkladu snov, ten, kto tento predpoklad nesplní, nebude pri jeho čítaní veľmi spokojný. Namiesto hľadaného objasnenia pocíti len údiv a bude mať sklon hľadať príčinu v autorovi, ktorého bude pokladať za fantastu. V skutočnosti však patrí pocit údivu priamo k javom neurózy, iba je zastretý naším lekárskym návykom a vynorí sa opäť, len čo sa pokúsime ho vysvetliť. Úplne by sme sa tohto údivu zbavili iba vtedy, keby sa nám neurózu podarilo vysvetliť z momentov, ktoré už poznáme. Všetko však naznačuje, že nám naopak štúdium neuróz bude podnetom k uznaniu mnohých nových skutočností, ktoré potom bude možné poznať hlbšie. Nové však vždy vyvolávalo údiv a odpor.

Bolo by omylom myslieť si, že sny a ich výklad majú vo všetkých psychoanalýzach také významné miesto ako v našom príklade. Ak tento chorobopis zdanlivo mimoriadne zdôrazňuje hodnotenie snov, v ostatných bodoch je chudobnejší, ako by som si to želal. Jeho nedostatky však súvisia práve s okolnosťami, ktoré umožnili jeho zverejnenie. Povedal som už, že by som nezvládol materiál liečenia trvajúceho dlhšie ako rok. Na priebeh tohto liečenia, ktoré trvalo iba tri mesiace, som si vedel spomenúť a mal som o ňom prehľad; jeho výsledky však zostali neúplné, a to vo viacerých smeroch. Liečenie nedosiahlo predpokladaný cieľ, z vôle pacientky bolo prerušené, keď dosiahlo určitý bod. V tomto čase sa na niektorých záhadách prípadu ani nezačalo pracovať, iné boli iba neúplne objasnené, ale keby sme boli v práci pokračovali, iste by sme sa boli vo všetkých bodoch dostali až k úplnému objasneniu. Predkladám tu teda iba fragment analýzy.

Možno sa čitateľ, ktorý je oboznámený s technikou analýzy, opisovanej v Štúdiách o hystérii, bude čudovať, že sa za tri mesiace nepodarilo úplne rozlúštiť aspoň symptómy, do rozboru ktorých som sa pustil. Pochopí to však, keď uvediem, že v psychoanalytickej technike nastala od čias Štúdií zásadná zmena. Vtedy vychádzala práca od symptómov a cieľom bolo ich postupné odstraňovanie. Tejto techniky som sa neskôr vzdal, lebo som zistil, že vôbec nie je primeraná jemnejšej štruktúre neurózy. Teraz ponechávam na chorého, aby sám určil tému dennej práce, vychádzam teda z momentálneho povrchu, ktorý v ňom nevedomie ponúka jeho pozornosti. Potom však všetko to, čo patrí k objasneniu symptómu, dostávam rozkúskované, zapletené do rozličných súvislostí a roztrúsené po rozličných, časovo vzdialených úsekoch. Napriek tejto zdanlivej nevýhode má nová technika prevahu nad starou a je nepochybne jedinou možnou technikou.

Vzhľadom na neúplnosť mojich analytických výsledkov mi nezostalo nič iné, než nasledovať príklad bádateľov, ktorí majú to šťastie, že odkrývajú neoceniteľné, aj keď poškodené zvyšky staroveku z dávno zasypaných vrstiev. To, čo bolo neúplné, doplnil som podľa najlepších príkladov, ktoré poznám z iných analýz, ale práve tak ako svedomitý archeológ, ani ja som v nijakom prípade nezabudol uviesť, kde moja konštrukcia nadväzuje na autentický materiál.

Druhý druh neúplnosti tejto správy som úmyselne spôsobil sám. Väčšinou som totiž neopísal celú prácu spojenú s výkladom a vychádzajúcu z nápadov a informácií pacientky, ale iba jej výsledky. Techniku analytickej práce som teda odhalil, ak neberieme do úvahy sny, iba na niekoľkých miestach. V tomto chorobopise mi šlo o to ukázať determináciu symptómov a vnútornú stavbu neurotickej choroby; keby som sa bol súčasne pokúsil aj o splnenie druhej úlohy, bolo by to viedlo iba k beznádejnému zmätku. Na zdôvodnenie technických, väčši nou empiricky objavených pravidiel by bolo potrebné zhromaždiť materiál z množstva chorobopisov. Mimochodom, keďže som v tomto prípade nehovoril o technike, toto skrátenie si netreba predstavovať len ako minimálne. Práve najťažšia časť technickej práce sa u tejto pacientky neurobila, lebo moment „prenosu“, o ktorom hovorím na konci chorobopisu, sa v priebehu krátko trvajúceho liečenia vôbec nedostal k slovu.

Za tretí druh neúplnosti tejto správy nenesie vinu ani pacientka, ani autor. Je viac-menej samozrejmé, že jediný chorobopis, aj keby bol úplný a nepochybný, nemôže dať odpoveď na všetky otázky, vynárajúce sa v súvislosti s problémom hystérie. Nemôže oboznámiť so všetkými typmi ochorenia, so všetkými tvarmi vnútornej štruktúry neurózy, ani so všetkými v hystérii sa vyskytujúcimi druhmi súvislosti medzi psychickým a somatickým. Od jedného prípadu právom nemožno žiadať viac, ako môže poskytnúť. Kto doteraz nechcel veriť vo všeobecnú a bezvýhradnú platnosť psychosexuálnej etiológie hystérie, sotva sa dá presvedčiť jediným chorobopisom a urobí najlepšie, ak so svojím názorom počká dovtedy, pokiaľ si vlastnou prácou nezíska právo na presvedčenie.4

I/ STAV CHOROBY

Keď som vo svojom Výklade snov, uverejnenom roku 1900, dokázal, že sny sa zvyčajne dajú vysvetliť a po skončení vykladačskej práce nahradiť myšlienkami, ktoré sú presne utvorené a na určitom mieste sa môžu začleniť do duševnej súvislosti, chcel by som na nasledujúcich stránkach uviesť príklad na toto zrejme jedine prípustné praktické použitie vykladačského umenia.

Vo svojej knihe5 som už spomenul, ako som sa dostal k problematike sna. Stretol som sa s ňou, keď som sa pokúšal vyliečiť psychoneurózy osobitným psychoterapeutickým postupom, kde mi pacienti okrem iných príbehov zo svojho duševného života rozprávali aj svoje sny, ktoré sa mi priamo žiadalo zaradiť do širšej súvislosti medzi chorobný symptóm a patogénnu predstavu. Vtedy som sa naučil, ako možno prekladať z reči sna do reči našich myšlienok, ktorá je zrozumiteľná bez akejkoľvek ďalšej pomoci. Môžem tvrdiť, že táto znalosť je pre psychoanalytika nepostrádateľná, lebo sen je jednou z ciest, ako sa môže dostať do vedomia psychický materiál, ktorý je od vedomia oddelený, vytesnený v dôsledku odporu vyvolávaného jeho obsahom, ktorý sa tak stáva patogénnym. Stručnejšie povedané, sen je jednou z okľúk, ktorými sa dá obísť vytesnenie, jedným z hlavných prostriedkov takzvaného nepriameho znázornenia v psychickom živote. Nasledujúci fragment, kde opisujem liečenie hysterického dievčaťa, má teraz ukázať, ako zasahuje výklad snov do analytickej práce. Súčasne sa má dať príležitosť, aby som tu po prvý raz vyslovil svoje názory na duševné procesy a organické predpoklady hystérie v takom rozsahu, ktorý vylúči nedorozumenie. Za obšírnosť štúdie sa hádam nemusím ospravedlňovať, keďže sa už uznáva, že iba láskyplné zahĺbenie sa, a nie povýšenecké podceňovanie môže vyhovieť veľkým nárokom, ktoré kladie hystéria na lekárov a bádateľov. Ale:

„Nejde len o kumšt, vedu, cit

tu trpezlivý treba byť.“

Faust, I časť, 6. scéna

Keby som predložil úplný a konzistentný chorobopis, vopred by som čitateľa postavil do celkom iných podmienok, než v akých sa nachádzal lekár. To, čo hovoria pacientkini príbuzní – v tomto prípade otec osemnásťročného dievčaťa – dáva zvyčajne len veľmi nejasný obraz o priebehu choroby. Potom síce začínam liečenie výzvou, aby mi pacient vyrozprával celý svoj životopis a priebeh choroby, no to, čo sa dozviem, ešte vždy nestačí na orientáciu. Toto prvé rozprávanie možno porovnať s nesplavnou riekou, ktorej koryto hneď zatarasujú skaliská, hneď rozdeľujú plytčiny a nánosy. Nestačím sa čudovať, ako mohli niektorí autori vytvoriť také uhladené a exaktné chorobopisy hysterikov. V skutočnosti chorí nie sú schopní podať o sebe takéto správy. Môžu síce lekára podrobne a súvisle infor- movať o tom či onom období svojho života, ale potom nasledujú iné obdobia, o ktorých sú údaje chabé, medzerovité a záhadné, inokedy zasa stojíme pred úplne temnými obdobiami, ktoré neobjasňuje nijaká výpoveď, čo by sa dala použiť. Súvislosti, aj tie zdanlivé, sú zväčša popretrhané, sled rozličných udalostí je neurčitý; pri rozprávaní pacientka opätovne opravuje nejaký údaj, dátum, aby sa potom po dlhšom váhaní trebárs znova vrátila k prvej výpovedi. Neschopnosť chorého podať vlastný usporiadaný životopis tam, kde sa kryje s cho robopisom, nielenže je príznačná pre neurózu6 , ale má aj svoj veľký teoretický význam.

Uvedený nedostatok má totiž tieto dôvody: Po prvé, pacientka pre doteraz neprekonanú hanblivosť a ostýchavosť (a diskrétnosť, pokiaľ ide o druhých ľudí) vedome a úmyselne zamlčuje časť z toho, o čom veľmi dobre vie a čo by mala povedať; toto by bol podiel vedomej neúprimnosti. Po druhé, časť jej anamnestických vedomostí, ktorými inak disponuje, v priebehu jej rozprávania vypadáva bez toho, aby ich sama chcela zatajiť; to je podiel nevedomej neúprimnosti. Po tretie, nikdy nechýbajú ani skutočné amnézie, medzery v pamäti, do ktorých sa dostávajú nielen staré, ale aj celkom čerstvé spomienky, ani klamné spomienky, ktoré boli druhotne vytvorené na zaplnenie týchto medzier.7 Tam, kde sa udalosti zachovali v pamäti, môže sa skrytý zámer, ktorý je podstatou amnézií, práve tak bezpečne dosiahnuť porušením súvislosti, ktoré naj istejšie nastáva, keď sa zmení časový sled udalostí. Tento sled sa aj vždy javí ako naj- zraniteľnejší prvok pamäťového obsahu a najčastejšie býva vytesnený. Niektoré spomienky sa nachádzajú takpovediac v prvom štádiu vytesnenia; bývajú zaťažené pochybnosťami. O niečo neskôr by tieto pochybnosti nahradilo zabudnutie alebo chybné spomínanie.8

Takýto stav spomienok, vzťahujúcich sa na chorobopis, je nevyhnutným teoreticky požadovaným korelátom symptómov choroby. V priebehu liečenia chorý potom postupne dopĺňa, čo zatajil alebo čo mu nezišlo na um, aj keď o tomto vždy vedel. Klamné spomienky sa ukážu neudržateľnými a medzery v spomienkach sa zaplnia. Až ku koncu liečenia možno mať ucelený, zrozumiteľný a úplný chorobopis. Ak je praktickým cieľom liečenia odstrániť všetky možné symptómy a nahradiť ich vedomými myšlienkami, môžeme si ako ďalší teoretický cieľ vytýčiť úlohu vyliečiť všetky neduhy pacientovej pamäti. Oba ciele sa zhodujú; ak dosiahneme jeden, dosiahli sme aj druhý; k obom vedie rovnaká cesta.

Z povahy vecí tvoriacich materiál psychoanalýzy vyplýva, že v našich chorobopisoch musíme venovať čisto ľudským a sociálnym vzťahom našich pacientov rovnakú pozornosť ako somatickým údajom a symptómom choroby. Predovšetkým sa budeme zaujímať o rodinné pomery chorého, a to, ako sa ďalej ukáže, aj kvôli iným vzťahom ako len vzhľadom na dedičnosť, ktorú musíme preskúmať.